* 
PRILOG ZA POVJEST GLASBE JUŽNOSLOVJENSKE. 31 
djinu, hoće li priznanja steći. E da, pravo vele Latini: ,nemo pro- 
pheta in patria“. 
Viest o slavnom umjetniku, koji je bio primio tudje ime, dopre 
i u njegovu domovinu. Sad priredi otac njegov, kralj, veliku sve- 
čanost i pozove sve umjetnike s daleka i bliza, da prosude, je li 
je slavni stranac zbilja tolikim vještakom, kolikim ga sviet cieni. 
Slavan naš umjetnik dodje te dogudivši, kralj i kraljica kao i ve- 
likaši zemlje obaspu ga odlikami i počastmi tako, da su se drugi 
domaći umjetnici mal ne htjeli izseliti. 
Tako se pako izpuni ponosna besjeda, koju je bio naš junak iz- 
rekao za svoje mladosti, najme, da će se jednom pred njim kla- 
njati i otac 1 mati. 
Dosjetljivi guslar. 
Neki sliepi guslar dodje u manastir prositi milostinje. Stupajući 
u blagovalište, nazove duhovnim otcem — koji su upravo o liepih 
djevojčicah bližnjega sela govorili, te kojekakve šale sbijali — 
»dobar dan prečastna gospodo!“ 
Kaludjeri videći ga sliepa, zapitaju ga: ,a kako ti sliep znadeš, 
da smo mi prečastna gospoda?“ 
Na to guslar odgovori: ,Poznajem vas po lijepoj besjedi.“ 
(Pripoviedao mi otac Arsenija Dragić, jeremonah krušedolskoga manastira u 
Sriemu.) 
Bog sreću dieli. 
Dva guslara hodahu jednom po Carigradu; jedan vikaše: ,Po- 
mozi bože“ a drugi: ,,Pomozi care!“ Car slušajući guslara, gdje 
svaki dan viče: ,pomozi care“, dosadi mu, te naumi sasvim ga 
obogatiti. Zato ga pozva k sebi, pa mu dade hljeb, u kom su bili 
sami dukati zamiešeni, te reče guslaru: ,Ne viči sad više, idi kući 
pa budi sretan.“ Guslar ne znajući što je u hljebu, krene kući; 
na putu sretne onoga drugoga guslara i pripovjedi mu sve, čta se 
s njim zbilo, te mu pri tom ponudi hljeb za odkup, pošto je dr- 
žao, da hljeb nije dosta izpečen. Guslar, koji je vazda vikao: ,po- 
mozi bože“, prihvati ponudu i dade mu za hljeb nekoliko dinara. 
Kad kuči dodje, zareže u hljeb i na veliko svoje čudo spazi go- 
milu žutih dukata, te prestane od toga dana prositi. Guslar, koji 
je vikao ,pomozi care“, prinužden bi i na dalje prositi. 
Kad car to opazi, dozove ga k sebi i cielu stvar izpita, i kada je 
sve saznao reče: ,Ne koristi ti vikati: pomozi care — bog sreću dieli.“ 
(Pripoviedao mi gosp Andrija Stojšić, narodni učtelj u Iregu u Srienu.) 
