PRILOG ZA POVJEST GLASBE JUŽNOSLOAJENSKE. 33 
žinskoj sobi' te se porazgovorila o poslu budućega dana, uzme tko- 
god od mužkaraca gusle i zapjeva uz nje o kojem narodnom ju- 
naku, a svi ga pozorno slušaju. Kad je pjesma dopjevana, pa dok 
se druga počne, primjećuje koli guslar toli i slušaoci razna opa- 
žanja o sudbini pjevana junaka. Timi pjesmami i razgovori narod 
ne samo održa u pameti poviest svojih junaka, nego se i dovi divne 
spretnosti izpjevati u stihovih kojugodj zgodu. Što kod Germana 
i Romana tek pravim pjesnikom uspieva, to čini kod nas kojigod 
seljak, koji vrlo često ni nevidje škole. Svako djelo, koje je vriedno 
uspomene, slavi se odmah u jednoj ili više pjesama, pa tako biva, 
da se pjevaju, šire i poslije tradicijonalno uzdržavaju pjesme o svakom 
ustanku narodnom, o svakom okršaju, koji bi se zbio medju juž- 
nimi Slovjeni i njihovim din-dušmaninom Turčinom. Osim prizna- 
toga pjesničkoga dara slovjenskoga pomaže jim u tom i jednako 
mjerilo junačkih pjesama, neke rhetorske forme, kojimi se obično 
ove pjesme započinju i njihov stereotipni napjev. Oboje je literarnom 
tradicijonalnom ostavštinom negdanjih im učitelja i pjesničkih škola, 
te svjedokom negdašnjega višega umjetničkoga života. Doduše ne 
pjevaju svi južni Slovjeni svojih junačkih pjesama po istoj melo- 
diji, ali svaka krajina, svaki predio, malo ne svako mjesto ima 
svoje napjeve historijom primljene, od kojih se narod tek mučno 
razstavlja, te po kojih se pjevaju i novi tekstovi. Taj nam faktum 
dokazuje, da se je ovaj kraj ravnao po ovoj, onaj po onoj staroj 
pjesničkoj školi, i da nam je narodna pojezija — bar po obradbi 
— plod književno obrazovanih ljudi. 
Kada se tko od naših guslara bolje uvježba, i znade li pjesmu, 
koja se tiče novije dobe, spjevanu možda i po napjevu od njega, 
tada ju pjeva pred narodom u koji nedjelni ili ini blagdan ili kod 
druge svečane prilike. Poziv k tomu biva vrlo jednostavnim na- 
činom: guslar sjedne pod drvo ili na ino koje prostranije mjesto, 
te malo zagudi. Malo po malo sakuplja se sve više naroda oko 
guslara, i kao da ide na molitvu, sprema se vrlo pobožno slušati 
pjevača, a poslje — o njem suditi. Kao što je smjelije, nu i mnogo 
koristnije, pokazivati svoju vještinu pred vještaci nego li laici, isto 
tako nije lako pokročiti pred sud naroda našega, poznavaoca umieća, 
izmedju kojega se je malne svaki već ogledao u pjesmah i u glasbi. 
Zadovolji li takov rapsod nadam svojih slušalaca, ili ih čak pre- 
teže, onda nema veselju i klicanju ni kraja ni konca. Zaludu muka 
! Bugari zovu tu sobu ,,prus, proust“ 
R. J. A. XXXVIII. 3 
