34 FR. Š. KUHAČ, 
svakomu peru, da opiše djelovanje liepe koje pjesme na naš narod. 
Radostnom zanešenošću prati on tok pripoviesti 1 motri usta pje- 
vača tolikom požudnošću, kao da hoće svaku njegovu rieč sačuvati 
na vieke u najtajnijem zaklonu srdea svoga, ako junak pobiedi; 
ali snadje li junaka nesreća, tada ponikne glavom i suznim okom 
ili drhtavima ustima zaklikne pjevaču: ,stani, nesretniče!“ Na 
okrutnost neprijatelja odgovara stisnutom piesti, dapače često i mašiv 
se oružja za pojasom, kao da hoće u pomoć teći nesretniku, koga 
već davno zemlja krije. Da u takvih zgodah ublaži slušateljem uz- 
bunjena srdca, upliće guslar u pjesmu rieči opomene ili nade, da 
će neprijatelje njihove napokon ipak stići osveta nebeska, da stiči 
morati. 
Kad odjeknu posljednji zvuci pjesrue, grne sve k vrstnomu pje- 
vaču, da mu čestita i da ga uprosi, nebi li mu pjevao još koju 
pjesmu, ili nebi li u zgodu opjevao i ovoga ili onoga junaka. 
Buduć da ovakovi guslari — možemo ih pravom nazvati rapsodi 
— ne pjevaju ni ne guslaju radi plaće, nego s rodoljubnoga na- 
gona i valjda i za to, da ih slušaoci zamieraju, s toga se svatko 
čuva, da ih ne avriedi prosjačkim darom; ali im zato žene i dje- 
vojke daju na spomen kojekakvih stvari, ručnih djela, svilenih vrpca 
ili kita cvieća, dapače i skupocjena nakita, dočim im mužkarci 
pružaju vina ili rakije, a osobito slavljenu pjevaču daruju i birana 
oružja, dakle ono što je najmilije Srbom. 
Bez pratnje gusala težko da može naš narodni pjevač kazati 
pjesmu, osim ako odbiješ pojedine riedke slučaje. Taki riedki slučaj 
vidjeh u Osieku u gornjem gradu, gdje je mlad Bošnjak (jedva 
mu bilo 18 godina), za sajma kazivao pjesme u gostionici mojega 
ujaka Ladislava Pilara. Momče se za recitovanja (nemože se zvati 
deklamacijom) držaše kao kamen miran tako, da mi je trebalo više 
časova, dok opazih tko li to govori izmedju seljaka, koji sjedjahu 
oko stola. Slušah poviedaoca čitava dva sata, za koje vrieme iz- 
kaza jedva četiri, pet li pjesama, a ne presta ni časa. Momčetu 
tomu bijaše tolika pamet, kolike još u nikoga ne vidjeh; ta on je 
izustio stihova na tisuće, a ne zapeo ni kod jedne rieči. Taj me 
slučaj toli zanimaše, a toli željah napisati jednu ovih pjesama, da 
sam momka pozvao, neka sutra dan dodje k meni. Da ne budem 
sam svjedokom ovoga riedkoga talenta i da mi tko pomogne pisati 
tekst ovih pjesama, uprosih nekoje profesore osječkoga gimnazija, 
neka izvole po podne k meni. Dodjoše gospoda profesori (medju 
njima i zaslužni naš slikar Dr. Kršnjavi), ali moga deklamatora 
