64 FR. Š. KUHAŠ, 
Glasbalo samo po sebi ne zvuči sitno niti ima veoma prodirna 
glasa, ali ga je ipak ugodno slušati radi njegova nježna i sitna zvuka 
Vijalo nikada ne rabi uz pjesmu, nego samo uz ples ili pak onda, 
kada se Dalmatinu hoće na lako se zibljuće valove jadranskoga 
mora pozirati i čuvstva si glasbeno izražavati, a to ga je uviek volja 
kada je more mirno. Za burna mora šuti vijalo, a mirni vijalar 
prometne se smjelim mornarom, da mu valja premca tražiti, koji 
život u pogibelj baca nebrojeno puta za komad suha kruha. Dade 
li se Dalmatin na dalek put, uzimlje i vijalo sa sobom, pa onda 
sjedi naš vijalar daleko u Aziji ili Americi snivajući, te se sa svo- 
jom sirenom razgovara o milom svojem zavičaju.' I u vjekopisu 
našega vijala, čiji smo nacrt napried donieli, zapisano je, da mu se 
je cilik razliegao nekada zrakom Indije. 
Vijalo je u pravom pravcatom značenju rieči glasbalo-samče (Solo- 
Instrument), uz koje ne pristaje nikakva pratnja, pa ni skup više 
vijala. Vijući vijalar podbača vijalo o lievo koljeno, pa hvata glas- 
balo tako, da smiera podstrunik njegov više van nego li prema 
prsima vijalara. 
Valja li izvadjati glasove pol4ganjem prsta na strune, to biva tako 
da ih vijalar_ dotiče sasma lagano plohom nokata, a to tako, da 
meso prstnoga kraja počiva na podstruniku. Strune nisu dakle pri 
tom pod prsti kao kod violina. Strune valja dodirnuti tako lagano 
da se jedva opazi, jer jak pritisak (ma bio samo i nešto jak) čini 
glas hrapavim. Tim se neobičnim načinom hvatanja radjaju nekakvi 
cigulujući glasovi (Flageolett-T&ne), koji čine vijalove zvuke šapta- 
vimi poput lahora. Da valja plesačem pri takovoj šaptavoj glasbi 
mučati, razumieva se samo sobom. 
Da upoznam čitatelja ponešto plesnom glasbom vijalovom, evo 
dviju primjera, koje sam ukajdio po vijanju Jakova Dujmovića. 
! Njemački pisac Geza Berger, koji se je bavio duže vremena u Slavo- 
niji, te se naučio nešto hrvatski, pošav kasnije u Ameriku i vrativ se opet 
u Austriju pripoviedaše mi, da je u južnoj Americi nekoga večera pri šetnji 
uz obalu morsku vanredno iznenadio piev nekih ljudi, koji su sjedili u kolu 
na žalu. Ti bo ljudi pjevahu dobro mu poznate hrvatske pjesme; jedan je 
od njih pjevao uz gusle, dočim je drugi za odmora gudao plesanke malimi 
trostrunimi guslami. Ne vidjevši Berger nikada prije u Slavoniji takovu gu- 
slicu, zapita ih odkuda li im ona. Brodari iznenadjeni, što ih je tudjin na- 
govorio njihovim jezikom, rekoše mu, da su ju donieli iz zavičaja svoga, 
iz Dalmacije, pa ga pozvaše u njihovo kolo. ,,Ja ih rado poslušam“, kazi- 
vaše mi Berger, ,,i ostanem malne cielu noć kod tih brodara, koji nisu s ve- 
selja znali čim bi me najprije pogostili“. 
