218 FR. RAČKI, 
stavio si za svaki tečaj posebnu osnovu obću, koje se je uz godinu 
držao. Ali ta je osnova če to narušena bila zanimivimi epizodami, 
kada je Mihail Petrovič, neodvisno od predavanja, pripravljao ka- 
kovu historičku monografiju. Tada bi ju donio na predavanje u ru- 
kopisu ili u korekturnih arcih. Drugda su ove epizode stajale u 
slaboj svezi s predmetom predavanja; poimence u tih slučajevih, 
kada je Mihail Petrovič proniknut bio drugimi učenimi ili obćimi 
interesi. Tako poslije svakoga puta svojega izvan Rusije držao se 
dužnim pripoviedati iz stolice djakom o svojem učenom izkustvu 
za granicom i o svojih svezah s europskimi znamenitimi muževi. 
On je prvi upoznao djake i učio jih cieniti takova lica, kakova 
LA 
su: Vuk Karadžić, Šafarik, Kolar, Palacki, Linde, Hanka, Čela- 
kovski i drugi slovenski učenjaci i književnici one dobe, u kojoj su 
tek zapodjenuta velika pitanja slovenskoga svieta. Razgovorljivost 
i prijateljski i usrdni odnošaj k svojim slušateljem bijahu vlastite 
crte Mihajla Petroviča. Kano profesor ni je on poučavao nego pri- 
občivao to, što je sve interese njegove onaj čas zanimalo. Njegov 
govor, obično jednostavan i neumjetan, djelovaše na slušatelje kano 
električka struja. Radosti i nevolje obćega osjećaja silno su se do- 
dirale Mihajla Petrovića. Odkinut kroz nje na čas od nauke, nije 
on mogao ostati kod kuće, nego bi hitio k svojim djakom, da 
jim sa katedre saobći svoje radosti i svoje boli. Jedan iz bivših 
učenika njegovih, sada profesor i akademik, pripovjedajuć mi o ta- 
kovih slučajevih, reče: nikada ne ću zaboraviti na ono jutro, kada 
Mihail Petrovič dodje k nam u dvoranu, sav ubit strašnom boli od 
velike nesreće, koja je Rusiju postigla, o kojoj mi nismo još ništa 
znali. Mjesto predavanja priobći nam smrt Puškina (1837). On je 
plakao, mi se tresli. Sada takovi prizori možebit niesu u duhu vre 
mena; ali djaci od god. 1837 još su više štovali profesora, kada se 
on svojom velikom boli pokazao pred nami samo kano čovjek. Ako 
se profesor od učenjaka razlikuje u obće tiem, što svojom osobnošću 
djeluje, to Mihail Petrovič spada k tim odabranim naravim, u ko- 
Jih se učenost profesora slieva u nerazdjelivu cjelinu s humanizmom 
prekrasnoga čovjeka.“ 
Evo takav bijaše Pogodin na stolici učiteljskoj. On je svojim 
djakom bio sve, otac i majka; on je nazirao u njih zamjenike svoje 
u nauci i javnom životu, ta jih pripravljao da budu još savršeniji 
od njega samoga. Iztraživanja svoja smatrao je zajedničkim dobrom, 
svojim i slušalaca svojih. Predstavljao se mladjemu naraštaju ne 
samo kano umnik, nego i kao Rus i Sloven. Ali tada je duševni 
