= 
POGLED IZ BILJARSTVA U NAŠ PRAVIEK. 2) 
vrieme, kad je poviest obilatije počela o Slavenih besjediti, bili su 
ovi već podieljeni na plemena više manje razlučena i kadšto na da- 
leko razstavljena. Ovo valja osobito za južne Slavene, koji življahu 
o sebi, odkada su po svjedočanstvu cara Konstantina Porphyroge- 
neta u VII. stoljeću poslje Isukrsta sa sjevera dolje na jug dose- 
lili i tako se od Rusah, Poljakah i Čehah sasvim odielili. Od ono 
doba do sadašnjega vieka nije bilo medju Hrvati, Srbi, Slovenci i 
ostalimi Slaveni baš nikakva obćenja, nikakve sveze. Samo jezik 
crkvenoslavenski bio se je s kršćanstvom u crkvi malo ne svih 
Slavenah nastanio; nu protežuć se tek na poslove crkvene, nije 
nigdje koriena u narodu uhvatio, dapače je i u svojoj prvotnoj do- 
movini zamro, a kamo-li je bio od ostalih Slavenah usvojen. Upravo 
crkveno-slavenski jezik pokazuje i dokazuje, da su slavenski na- 
rodi iza svoga razstanka svaki osebce samostalno živili. 
Kako to dakle, da imaju svi slavenski narodi dosta riečih isto- 
vietnih, da Rusi, Česi, Poljaci i južni Slaveni tolike trave istimi 
imeni zovu, premda ovi potonji nisu nikada, dokle historija dopire, 
posredno ili neposredno s ostalom slavenskom braćom občili, a 
kamo-li su se svi Slaveni poslje svoga razstanka dogovarali i ugovor 
kakov učinili, po kojem će ove ili one biline, pa i druge stvari 
jednako zvati i ona jim imena nadjenuti, kakva se i dan danas upo- 
trebljavaju; ili pako da su se takove rieči knjigom u našem puku 
razprostranile, kad ovaj ponajviše niti sada neumie štiti? Slavenska 
uzajamnost u jeziku napreduje i sada vrlo slabo, akoprem joj idu 
na ruku pismo, štampa, znanost i obćila. U puk jošte nije prodrla 
sviest, da su Rusi, Česi i Poljaci naša braća, a kamo-li je djelovala 
na njega njihova knjiga, te je iz nje tobože usvojio puno riečih. 
Kako su se u naš jezik uvukle mnoge njemačke, talijanske, 
turske i magjarske rieči, to lasno razabiremo: mi smo je dobili od 
naših susiedah, s kojimi smo se miešali; al medju nami i Poljaci 
ili Lužičani nije bilo nikada mješavine, pa opet imamo š njimi više 
zajedničkih riečih, nego s našimi susjedi. 
Ovdje dakle neima druge nego vjerovati, da su sadašnja slaven- 
ska plemena bila njekoć jedan narod jednoga ter istoga jezika, pa 
su se stoprv u historičko doba razišla, razplodila i razgranila.' Uz 
! Gotski pisac Jornandes (živio je u sredini 6. vieka poslje Isukrsta), 
piše naročito : ,,Juxta sinistrum latus (montium Daciae), quod in aquilonem 
vergit, et ab ortu Vistulae fluminis per immensa spatia Winidarum natio 
populosa consedit. — Hi ab una stirpe exorti tria nunc nomina edidere, id 
est Veneti, Antes, Selavi. (De Getarum sive Gothorum orig. Cap. 5. et 23.) 
