8 B. ŠULEK, 
su sadašnji slavenski jezici potekli iz jednoga vrela, da su grane 
jednoga stabla. No gdje je to vrelo, gdje je to stablo? 
Jedno vrieme mišljahu, da je staroslavenski ili crkveno-slavenski 
jezik otac ostalih; nu potanje iztraživanje dokaza, da to nemože 
biti, jer je taj jezik samo brat ostalih slavenskih, nipošto roditelj. 
Toga roditelja neima više; da ga je pako bilo, tomu se domi- 
šljamo onom izviestnošću, kojom i roditelju svake djece. Kao što 
su sadašnji romanski jezici imali svog otca, naime jezik latinski: 
onako su ga imali i sadašnji slavenski jezici. Ta odkuda jim ono- 
lika srodnost, ako nisu sinovi jednog otca? Nemože se kazati, da 
je sličnost riečih u raznih slavenskih jezicih samo plod slučaja; jer 
slučaj se može potezati na pojedine iznimne primjere, nipošto pako 
na množtvo. Kad bi bilo u slavenskih jezicih samo njekoliko jed- 
nakih riečih, neka bi to bio slučaj; al jih ondje imade toliko, da 
se srodnost mora prozvati pravilom, a nesrodnost iznimkom ; slučaj 
pako nemože biti pravilom. 
Ovdje nam se nameće drugo pitanje: ako sadašnji slavenski na- 
rodi poliežu od jednoga praslavenskoga naroda: kada je živio taj 
narod? Kada su govorili svi Slaveni jedan te isti jezik ? 
Na ovo pitanje nemože se sada potanko odgovoriti, zato što je 
prva doba našega naroda neprobitnom tamom zastrta. Samo toliko 
znademo, da je to bilo vrlo davno; jer već starinski pisci napo- 
minju više slavenskih plemenah ; isti Herodot razlikuje već Venede, 
Budine, Neure; nego buduć da ništa nespominje za njihov jezik, 
nemože se danas ništa temeljita o tom osjeći. 
Da su bili Slaveni već u prastaro doba na više granah pociepani, 
tomu se s razlogom domišljamo iz onoga, što najstariji pisci jav- 
ljaju o neizmjernome množtvu slavenskih narodah.' Nemože se 
lasno pomisliti, da u naroda, koji se je u oči historičke dobe pru- 
žao od Ponta do Balta, nije bilo nariečjah, da su onda svi Slaveni 
posve istim jezikom govorili. Jesu li onda već postojala ona na- 
rječja, koja sada živu, ili su pako ta najstarija narječja izumrla, 
kao što crkveno-slavensko, a ona, od kojih poliežu slavenski jezici, 
postala su u zoru historičke dobe — to se sada nemože više osjeći. 
Nego kao što nepostaju narodi naprečac, onako niti narječja, i ovim 
se hoće puno vremena, dok se razviju samostalno. Sigurno je dakle, 
da slavenski jezici nisu bili u svom postanku onako razlučeni kako 

1 Šafačik 1. e. str. 99, 64. 
