PRILOG ZA POVIEST GLASBE JUŽNOSLOVJENSKE 07 
koje su ugodjene ovako: g—h—d—d—d tE == dakle u g- 
durnom trozvuku. Tanburajući hvata se samo atara i peta žica 
(koju zove tanburaš prvom i drugom) i to 
kažiprstom, srednjakom ili prstenjakom. 
Prst hvata uviek po dvie žice najednom, 
a ima li treći prst (prstenjak) hvatnuti 
koju krstnicu, nalieže prvi i drugi na niže 
krstnice, da ojači pritisak na žice. Na 
0voj tanburi ne hvata nikad ni mali prst 
ni palac. 
Zvekalo se tanburino sloni prilično jako 
o prsa, a desnica se drži medju gornjim 
krajem zvekalovim i dolnjim hvataljčinim, 
gdje potitrava žicami ?rzijom (Plectrum). 
Razporedjaj krstnica na hvataljei vidi se 
po prvoj slici hvataljke. 
Tanbura za samca rabi samo izvodjenju 
sasma jednostavnih melodija i pratnji sasma 
prostih pjesama, jer joj ljestvica nije za 
raznoliko previjanje (modulaciju). Uztreba 
li melodija glas ,d“ u basu, onda ne valja 
hvatati prve dvie žice, inače se hvata uviek 
svih pet žica. Značajno je, da tamburaši 
uviek uzimlju dominantni trozvuk u višem 
položaju nego li tonični trozvuk, a da 
više hvatnje zovu najdolnjimi. Ovo je sva- 
kako kriva misao tanburaša, ako se pazi 

na terminologiju akustičku, koja one glasove zove ,visokimi“, koji 
naglo titraju; ali oni se drže prakse, pa misle, da ,visokimi“ valja 
zvati one hvate, koji su hvataljci na gornjem kraju, a one dolnje 
»dubokimi“. Ovako sudeći imaju tanburaši pravo, jer držeći tan- 
buru svakako je ,gornji“ dio hvataljke u većoj visini nego li ,dol- 
nji. Umjetnički dakle jezik tanburaški veli: , Viši hvat daje krupne 
a niži hv&t sitne glasove.“ | 
! Ovu tanburu dobih od odsječnoga savjetnika Dr. Stojanovića (u Za- 
grebu), koju mu je poklonio prijatelj iz Bačke; ona potiče po svoj prilici 
od kojega peštanskoga glasbalara, jer mjesto drvenih čivija ima kovne 
vrtke, tako zvanu makinu. 
: * 
