Koa FR. Š. KUHAČ, 
narodi — ne imajući poput Slovjena i Talijana toli jakih i pojastih 
grla — prisiljeni bili piev pratiti u nižem glasbenom položaju, te 
pratnju tako udesiti, da bi se pievača bolje čulo i razumjelo. 
Još jedan primjer. Na običaj onaj, da se u prvoj dionici (u primu) 
izvodi n. pr. osminske trojnice (Achtel-Triolen), a prati u sekundu 
običnimi osminami, mrzi narodni naš glasbenik, držeći ovu ne na- 
ravnu majstoriju da radi uz kosu ritamskomu čuvstvu. Svrnemo li se 
pri tom na rieči nekoga francezkoga pisca: , Misao, koja je uzkos 
mjeri (taktu), t. j. da se uz dva tempa pleše, dočim orkestar glas- 
buje u tročetvrtinskoj (*/,) mjeri, mogla se je poroditi samo u glavi 
koja je za glasbu zlo udešena“, onda bi nam našim tanburašem va- 
ljalo povladiti. I o glasbenih zapremicah tanburaševih moglo bi se 
jošte govoriti, ali sam o tom svoje mnienje izreko drugdje", pa mi 
se neće ovdje opetovati. Nu spomenuti mi valja jošte, da tanburaši 
imadu mnogo svojih tehničkih izraza; tako n. pr. tanburati, udarati, 
biti, kuckati, trzati, dvohvat (Doppelgriff), štipavac (mordent), po- 
tresac ili odraz (Pralltriller), titrajka (sehr kurzer Vorsehlag), pra- 
ćaj ili predraz (Vorschlag), predraziti (vorschlagen), predglas (die 
letzte Note des Taktes, Auftakt), trepčanica ili trepetica (eine 
schnelle Tonwiederholung), navitak (der Saitenbezug) i inih, koje 
smo već prije spomenuli. | 
Najviše tanbura ima u južnih Slovjena, najpače po Sriemu, Bač- 
koj, Banatu, Slavoniji, Bugarskoj, Srbiji i u napuljskih Slovjena ; 
pomanje ih ima po Hrvatskoj, Medjumurju, Dalmaciji, Bosnoj, Crnoj 
Gori, Ugarskoj i u Slovjena dolnje Austrije, a još manje po Sta- 
jerskoj, Koruškoj, Kranjskoj 1 Istri. 
Pred kojih dvadeset godina udomaćila se je tanbura u Hrvatskoj 
s nova, a sada ih već u narodu imade dosta. Najviše udara u tan- 
buru prosti puk i niži razredi gradjana, osobito brijački djetići i 
panduri, ali ju možeš opaziti i u ruku vojnika, djaka, činovnika i 
ine gospode. Slovjenske ju žene i djevojke rabe vrlo riedko, ali one 
po turskih haremih udaraju u tanburu često i većinom dobro. 
Svi, koje ovdje nabrojih, bave se tanburom samo od zabave, a 
strukovno čine to samo pravi tanburaši, t. j. oni narodni glasbenici, 
koji po gostionah koncertuju udruženi u družtva od 4, Đ do 12 
ljudi. Ova družtva ostaju ponajviše u jednom mjestu, ali se nekoja 
i dalje zapućuju, da, pred kojih 15 godina usudiše se novosadski 

! Vidi moju razpravu , Narodna glasba Jugoslovena“ štampanu god. 
1869 u ,,Viencu“. 
