80 FR. Š. KUHAČ, 
Najbolji tanburčina t. j. najveći virtuoz iz medju ovih jest Aco 
Djulinac, mlad momak od koje 22 godine, koji je tanburao i u 
Beču za obće izložbe; on izvodi svojom tanburom glasbotvora, o 
kojih biš rekao, da se ni ne mogu ovim glasbalom izvesti, pa to 
tak točno, izrazito i lako, da mu se diviš. Ali je i Gjoko Živko- 
vić i Perica Grličić vrstnik; tako n. p. tanbura Živković koncertni 
komad ,Repiilj fecskćm“, složen za violinu od magjarskoga vir- 
tuoza Remćnyi, Grličić Ernstov ,Carneval von Venedig“, itd. Naj- 
više se iztiču tanburaši mezimčetom svojim kolom; njega znadu iz- 
šarati te trkami (passage-ima) i originalnimi sazvučji prirediti, kako 
osim njih ne može nitko. Ali ne samo da nitko ne može Kolo im 
na drugom glasbalu oponieti, nego ne može za njimi nitko ni pi- 
sati, t. j. kolo točno ukajditi, budući da ga tanburaš kod opetovanja 
svakiput malo drugčije udara i da ne može toli polako tanburati, 
da biš ga mogao perom dostići. 
Većim bi se pravom moglo reći o naših tanburaših ono, čim 
hvale obično magjarske cigane glasbare, naime, čim koj glasbo- 
tvor začuju samo jedanput, da ga odmah znadu i glasbovati. Do- 
duše neće mi se nipošto tvrditi, da naši tanburaši čuvši koj glasbo- 
tvor odmah znadu tanburati, ali ja sam doživjeh, da koju popievku 
ili ini glasbotvor_ mnogo predje shvaće i zapamte nego li cigani. 
To pako bješe ovako: Oko god. 1853 zaprosi me u Pešti upra- 
vljatelj ciganske bande Kecskemćthy, ne bih li za dobru plaću sa- 
stavio za njega i njegove ljude potpuri iz opere onda nove ,hRigo- 
letto“, te ga njemu uvježbao. Budući da sam do onda bio čuo i 
čitao mnoge čudnovate stvari o glasbenom sluhu i talentu Cigana, 
učini mi se to uvježbavanje vrlo lakim, i primim ponudu Keceske- 
mćthyjevu. Nu koli se prevarih! Po sto mi puta valjalo pred svakim 
guslati njegovu dielak (njegov part), dok bi ga bio ikako znao, a 
što bih danas im pokazao, do sutra su zaboravili. Poslije dva tri 
tjedna naporna rada spetljao se potpuri nekako, a Kecskemćthy mi 
plati više od pogodbe. Sad podje družtvo na put. Povrativši se ono 
poslije dva mjeseca u Peštu, slušah ga nekom prilikom u javnu 
vrtu, ali jedva prepoznah svoj potpuri, jer zaboravivši ovaj ili onaj 
od družtva koje mjesto, pomože si tim, da je štogod prikrpio. — 
No drugčije je to u tanburaša! Godine 1866 i 18617 zvao bih često 
k sebi u dom osiečko tanburaško družtvo, da mi tumači svoja glas- 
bala i način glasbovanja, ili da pjeva još nepoznate mi narodne 
popievke. Svršiv posao ovaj, svaki me put zaprosili tanburaši, neka 
im što nova udaram u glasovir. Dok bih im to po volji činio, na- 
