112 FR. Š. KUHAČŠ, 
jača ove šiljaste arfe imaše dva zvekala u obliku trokuta, te bijaše 
preko nje napeto mnogo struna (neki vele čak i 49). Rabeć arfu 
stavio bi ju arfaš na stol, a na prste bi navukao šiljast naprstnjak 
kao i sadanji cindraš. (Vidi C. Billertovu Disertatiu o harfi.) 
Budući da je ovoga glasbala nestalo sa zapada već od više vje- 
kova, to bi slovjenska skripka bila već podosta drevna. Za obsta- 
janje arfe u starih Slovjena može nam i to biti nekim dokazom, 
što se u nekom bugarskom psaltiru iz XII. stoljeća pa i u nekom 
drevnom rukopisu glagolskom napominje glasbalo desetostruno: 
KecaTocTpovuenn, u Karata-evu Tpnogu ysrTnan (od god. 1563) čak i 
dvanaest struna: ,gROtenagecaTecTpovnbnE“. A_i ono mjesto u Miklo- 
šićevu riečniku: rNac cKpumaia spes ovamo će spadati. 
Česi, lužički Srbi i Poljaci još dan danas goje marljivo arfu ; 
južni Slovjeni sada već ne mare za nju, nu vele nam neke narodne 
pjesme i poslovice, da je ona bila nekada i u Srba i u Hrvata na- 
rodnim glasbalom: ,Jedna nosi zlatnu arfu, hoće da prebira“, — 
»razumije se u to kao magarac na arfu“ itd.“ 
Gj. Daničić u prvoj knjizi Samuilovoj staroga zavjeta prevodi 
arfu, koja se u izvorniku zove kinnor: guslami. , Neka gospod naš 
zapovjedi slugama svojim, koje stoje pred tobom, da potraže čo- 
vjeka, koji zna udarati u gusle“ (glav. 16. stih 16). 
Prevodilac je valjda pri tom mislio, da mu valja na mjesto ovoga 
hebrejskoga glasbala staviti ono slovjensko, koje je u Slovjena na 
prvom onom, kraljevskom mjestu, na kojem je u Hebreja kinnor, 
a to su svakako gusle. Tako umujući imao je pravo, jer su na isti 
način i drugi prevodioci postupali'; ali nam je to ujedno i dokazom, 
da se na imena glasbala, koja se u svetom pismu spominju, ne mo- 
žemo osloniti. 
Hrvatske rieči, koje se tiču cimbala, cindre i arfe. 
arfa, harfa, rus., srb., slov. apea, arfa, lit. arpa, arpas, asir. ma- 
gadis, egip. buni, tebuni, hebr. kinnor, helen. xt94px, arap. kinnin, 
die Harfe; 
arfar, der Harfenmacher ; 
arfaš, der Harfenspieler, Harfenist ; 
! Burney veli u ,,History of Music“ (V. 1. pag. 218), da nisu ni stari 
ni novi prevodioci sv. pisma pravo znali, kako bi si stvorili sliku oblika i 
ustroja hebrejskih glasbala, pa da ih je s toga većina podmetnula imena 
onih glasbala, koja su baš u njihovoj zemlji najbolje poznata bila.“ 
