DIMITAR ZVONIMIR. 117 
Pavom i Dunavom ležeći predjel, štono su joj ga bili prije malo 
desetlieća Byzantinci preoteli u savezu sa silnim napredovanjem 
cara svoga Vasilja II. Razmaknuvši Kresimir državu svoju na toj 
strani do Dunava, a prije ju već razširivši do obala jadranskoga 
mora, pribavi joj naravske granice, a podjedno i toliko prostran- 
stvo, kakova nigda prije nije imala. Sa zadovoljstvom motreći uspjeh 
svoga u tom pogledu nastojanja, mogao je Kresimir u jednoj svojih 
izprava hvaliti svemogućemu bogu, da mu je kraljevinu i na kopnu 
i na moru razširio, — mogao je jadransko more svojim, dalmatin- 
skim morem nazvati. 
Ta njegova, već po svojem prostranstvu i položaju toli ugledna 
država bijaše u svojih spoljašnih i sunarodnih odnočajih naprama 
svakoj drugoj vlasti posve neodvisna, gojeći u ostalom prema ko- 
risti svojoj s carevinom iztočno-rimskom prijazne odnošaje i na dobru 
se uredivši sa sjevernimi takodjer susjedi svojimi, Ugri, s kojimi su 
Hrvati prijašnjih vremena češće do sukoba dolazili zbog njihove 
pohote, da razšire svoje gospodstvo u ove naše strane. Nutarnje 
ustrojstvo pako te Kresimirove države bijaše još svedjer osnovano 
na starodavnih, nazorom naroda o državnoj zajedini odgovarajućih 
temeljih, s onimi ipak promjenami, štono ih je bilo vrieme uvelo 
neodoljivom silom u dvojakom poglavito pravcu, glede ukrepljenja 
naime slabahne njegda kneževske vlasti i glede razlike stališa, u 
davnini nepoznate. Stojeći Kresimir na temelju ustava države svoje 
upravljaše zemljom mudro i krjepko, kao suradnike pri tom one 
imajući, koji su na to zvani bili po zakonu, od otaca nasliedjenom. 
Kako je pako u cieloj svojoj državi umio zadatak svoj rješavati 
prema zakonu njezinu, tako je pustio i nove podanike svoje u gra- 
dovih i na otocih dalmatinskih u podpunu uživanju municipalne nji- 
hove slobode, bez koje im nije bilo obstanka i napredka. 
Jedva bješe Kresimir započeo raditi oko velikih zadataka uzvi- 
šenoga svoga zvanja, kadno zahvati i njega i njegovu zemlju 
hrvatsku onaj silni i u svojih posljedcih toli važni pokret, u kojem 
su djelovanjem cara Henrika III. postavljeni pape uza njegovu 
pomoć o tom raditi počeli, da se dokine skvarenost, koja je bila u 
crkvi, a navlastito medju duhovničtvom zavladala, te koji je svoje 
veliko znamenovanje i pravi svoj dohvat dobio navlastito od onoga 
časa, kada mu se je Hildebrand dušom učinio, takov mu pravac 
davši, da crkva sama iz sebe i svojom snagom razvije potrebite si 
reforme i da njezina glava u rješavanju zadataka svojih bude prosta 
i nada svaku zemaljsku vlast uzvišena. | 
