118 M. MESIĆ, 
Radeći rimska stolica o tom, da njom zasnovana reformacija u 
pojedinih zemljah svieta kršćanskoga izvedena bude, svrati svoju 
pozornost i na hrvatsku državu i na crkvu njezinu, te kao što je 
u spomenutu svrhu i drugamo pošiljala svoje poslanike, tako posla 
i u Hrvatsku opata Majnarda kao legata svoga. Sabor crkve dalma- 
tinsko-hrvatske, što ga je papinski poslanik prema koncu g. 1098 u 
Spljet sazvao, stvori strog zaključak proti ženidbam duhovničkim 
i više drugih naredaba, kojimi su imale biti osnove rimske stolice 
i na toj strani kršćanstva u život privedene. Medju timi naredbami 
jedna bijaše, koja se je nemilo dojmila mnoge duše hrvatske: litur- 
gija naime slovienska, koja se je uzprkos zabrani, stvorenoj u 
spljetskom saboru za vladanja kralja Tomislava, u narodu još sve- 
udilj držala, bješe tom prilikom iznovice zabranjena. Papa Nikola II. 
potvrdi na rimskoj sinodi g. 1059 s prietnjom izobčenja i taj i ostale 
zaključke spljetskoga sabora. 
Biskupi dalmatinsko-hrvatski, kojim je upravo u vrieme malo 
prije spomenutoga spljetskoga sabora na čelo stupio kao spljetski 
prvostolnik dotadanji vele ugledni osorski biskup po imenu Lovro, 
te koji su malo godina poslie toga u družbu svoju dobili kao tro- 
girskoga biskupa drugoga uglednika, rimljanina po imenu Ivana, — 
ti biskupi, ljudi inače ponajvećom stranom porietla romanskoga, a 
odlučni privrženici iz Rima u sviet razasutih misli, po kojih se je 
medju ostalim odlučno zahtievalo dokinuće svih u njekih stranah 
crkve držanih osebina, izvadjahu revno i strogo zaključke spljet- 
skoga sabora, a navlastito onaj, po kojem je imalo prestati u hr- 
vatskoj zemlji bogoslužje na slovienskom jeziku. 
Nu premda se u redu tih biskupa ni jedan nije našao, koji bi bio 
poput onoga ninskoga biskupa Grgura s početka X. vieka rieč svoju 
uložio na obranu velikoj množi Hrvata toli omiljele uredbe, to ipak 
nagazi onaj zaključak o liturgiji na žestok odpor u narodu samu, u 
vjeri inače tvrdu i nepokolebivu, i medju svećenici njegovimi, pred 
kojimi su se sada hramovi božji zatvarali. Novih je trebalo izjava sa 
strane apoštolske stolice, novi se je u zemlju hrvatsku poslanik 
papin odaslati morao, i tada istom bješe težkom mukom pridušen 
odpor proti odredbi spljetskoga sabora. 
Pridušen bješe, rekoh, odpor taj, a ne udušen i za sva vremena 
uništen: jer bi se ovo potonje bilo moglo samo onda dogoditi, da 
je državna vlast svu svoju moć u to uložila, da tako bude, — to 
pako nije sa strane njezine učinjeno bilo za kraljevanja Kresi- 
mirova. 
