DIMITAR ZVONIMIR. 119 
Djela kralja Kresimira svjedoče ne samo o njegovoj nabožnosti 
u obće, nego se iz njih podjedno i to razabire, da je Kresimir pri- 
jao onomu pokretu, štono se je bio u Rimu zametnuo. Nabožnim 
čuvstvom svojim ravnan, kojemu je vrieme sve više sile ulievalo, 
smatraše on svojom vladalačkom dužnosti, da od boga dobivenom 
vlasti štiti i podupire crkvu, namjestnicu njegovu. Taj pravac mo- 
gaše on tim lašnje sliediti, što se dotadanjim djelovanjem crkvenoga 
pokreta u ničem nije zadiralo u njegova vladalačka prava, dočim je 
s druge strane i njegovoj zemlji odatle koristi bilo, na koliko su 
se djelovanjem crkve uvadjale nuždne poboljšice medju svećenstvom 
i pukom. Nu osim tih na samoj nabožnosti Kresimirovoj i na re- 
ligioznih njegovih nazorih osnovanih pobuda, uplivahu na-nj i na 
njegovu, što nutarnju, što vanjsku politiku i drugi jošte razlozi. 
Dalmacija bijaše sretno stečena; nu biskupi njezini, kojih je pravo- 
močje i u hrvatsku zemlju zasizalo, pokazaše u prijašnjih dobah ne 
jednom prilikom, da nisu prijatelji hrvatskoj državi, gradjani joj 
pako i stanovnici, premda su bili tolikimi interesi vezani za zemlju 
hrvatsku, za ledji im ležeću, i premda se je medju njimi hrvatski 
živalj sve više širio i kriepio, stavljahu se još uviek u opreku proti 
hrvatstvu. Zato moraše biti jednom od najprečih briga kralja Kre- 
simira, kako da tu zemlju i stanovničtvo njezino s ostalim držav- 
nim tielom živimi svezami što uže spoji. Odatle poteče nastojanje 
njegovo, da si steče povjerenje i privrženost najpače svećenstva 
dalmatinskoga, kojega su prvaci, nadbiskup Lovro i trogirski biskup 
Ivan, i onako došli bili do velika ugleda i upliva zbog osobite vr- 
line svoje; odatle podjedno i dalje njegovo nastojanje, da si pribavi 
prijazan rimske stolice, kojoj je ugled u kršćanstvu u tih dnevih sve 
više rastao, te koju su upravo zbog toga tražili priklonom si učiniti 
vladaoci i mnogih drugih kršćanskih država. 
Uslied svega toga mogaše za vladanja Kresimirova ona iz Rima 
dolazeća struja i u Hrvatskoj ojačati, te živalj romanski mogaše 
doči do prevlasti u crkvi dalmatinsko-hrvatskoj. Nu država Kresi- 
mirova zadrža ipak uza sve to svoj značaj hrvatski i kralj njezin 
bijaše hrvatskim kraljem. Bistro razabirući Kresimir umom svojim, 
na kojih je silah osnovana država njegova, i ako je s jedne strane 
romanskomu življu prijao, da ga stalno predobije za državnu ideu 
i da ga što više sa slovienskim sljubi, na drugoj je i ovaj potonji 
živalj u državnom osobito životu štovao i brižno hranio. Pak i u 
istom onom pitanju, tičućem se crkvenoga jezika, nepodje on, kao 
što smo već rekli, do skrajnosti: jer ako se je i dao savladati na- 
