DIMITAR ZVONIMIR. 121 
Hrvatu u većem sjaju pokazivalo, ime Kresimirova sinovca, vojvode 
Stjepana, jer je Kresimir, sam ne imajući mužkoga odvjetka, njega 
bio odredio nasljednikom svojim, te su Hrvati u njem vidjeli i po- 
štovali budućega baštinika krune kraljevske. 
Obazrievši se Kresimir na kraju dana svojih još jednom na tečaj 
svega svoga vladanja, sviest mu njegova davaše svjedočanstvo, da 
je dostojno obastao na težkom svojem mjestu; ali se u duši njegovoj 
moradoše uza to blaženo čuvstvo stvoriti težke bojazni i crne slutnje, 
kada je na jednoj strani pogledao svoga, čestita inače, ali vladaru 
potrebitimi svojstvi slabo nadarena baštinika, a na drugoj sve one 
težkoće i prepone, koje su budućemu vladaocu grozile toli u nu- 
trinji same države hrvatske, u kojoj se njeki odnošaji nisu mogli 
za njegove vladavine ustanoviti i utvrditi, koli sa strane vanjskoga 
svieta, u kojem je država hrvatska svedjer imala vele opasnih ne- 
prijatelja. 
Godine 1073 zadnji se put napominje ime kralja Petra Kresimira. 
Kao što su i drugdje u životu narod& stvorovi odličnih vladara 
toliko puta u opasnost dolazili, da budu raztepeni i uništeni, budi 
zato, što se onakovu odličniku nije našao ravan mu nasljednik, ili 
pako zato, što je za priestol njegovom smrću izpražnjeni borba na- 
stala, ili se napokon odpor stvorio proti uredbam njegovim: tako se 
isto sluči sada i s Hrvatskom zbog sličnih razloga. 
Na priestol hrvatski nesjede po Kresimirovoj smrti onaj, koga si 
je on bio, kao što malo prije rekosmo, nasljednikom odredio, sino- 
vac naime njegov Stjepan. S4m nam pako Stjepan kaže u svojoj 
za njekoliko godina poznijoj izpravi, kojoj bi rieči, spadajuće na 
njegovo odreknuče, i ja protegnuo na dobu, koja je sliedila nepo- 
sredno poslie smrti Kresimirove, — Stjepan nam kaže, da su ga 
duhovnici hrvatski, biskupi bez dvojbe, na to nagovorili i sklonili, 
da se zbog težke bolesti svoje odrekne kneževskoga naslova i sva- 
koga dostojanstva, te da stupi u samostan prvomučenika sv. Stje- 
pana. Riečim tim njegovim medjutim slobodno dodajmo, da je 
biskupe na takov njihov postupak upućivala ne samo tjelesna, nego 
još više i duševna slabost kneza Stjepana. Da je pako Stjepan u 
istinu i duhom slab bio, jasno se pokaza, kada su ga kašnje Hrvati 
ipak uzdigli bili na priestol njegovih otaca. Takov se čovjek činjaše 
biskupom nesposobnim za to, da preuzme i nastavi djelo Kresi- 
mirom započeto: zato upotriebiše svoj upliv, da Stjepana sklonu na 
odreknuće. 
Pošto se je Stjepan, zadnji mužki potomak roda vladalačkoga, 
