128 M. MESIČ, 
vrati, koliko isti ti biskupi ? A kakove se istom nade radjahu u duši 
njegovoj, kada si je pomislio, da bi mogao steći priklonost pape 
Grgura? Papinstvo se bješe navlastito od onoga vremena, kako se 
je bilo stavilo na čelo reformatorskomu pokretu, tako visoko uz- 
nielo, da se nemože lahko reći, da li mu je ugled veći bio u crk- 
venih ili pako u svjetskih poslovih. Ništa se nezgodi tada u zapad- 
nom svietu većega i važnijega, a da se nije prije čula rieč a često 
i odluka pape rimskoga. Zato i vidimo, kako mogući vladari traže 
prijazan stolice rimske, te svoju odanost prama njoj zasvjedočavaju 
dokazi različitimi; slabiji, kojim od silnikA pogibelj prieti, da ne- 
budu ugnjeteni, njoj se daju pod obranu i zaštitu; koji se zapućuju 
na velike podbvate, da si vlast i gospodstvo razšire, utiču se moli- 
tvam velikoga svećenika rimskoga i ištu blagoslov njegov, a koji 
žele dobiti veći naslov dostojanstvu svomu, opet ga tu mole i traže, 
— dapače i isti vladalac iztočno-rimskoga carstva traži i očekuje od 
Grgura spas u težkih nevoljah svojih. Po primjeru tih suvremenika 
svojih nastojaše i Zvonimir o tom, da si pribavi prijazan i zaštitu 
onoga mogućnika, koji je tada sjedio na Petrovoj stolici, a da to 
postigne, prista i na uvjete, u to ime postavljene, što je opet tim 
lašnje učinio, jer mu se je valjda činilo, da u mislih i težnjah Gr- 
gurevih nije ništa takova, što bi bilo podobno vlast njegovu vlada- 
lačku sniziti ili uništiti. Ista ona obćenita zabrana svjetovnjačke in- 
vestiture, štono ju je bio papa Grgur izrekao na veljačkoj sinodi 
g. 1075, koja je povod dala tolikim težkim borbam, nije se njemu 
prikazala u slici tako opasnoj, jer u državi hrvatskoj u istinu niti 
nije imala investitura onoga značenja, do kojega je bila došla te- 
čajem vremena u onih zemljah, u kojih je bio feudalizam obuhva- 
tio i pronikao sve životne odnošaje. U dalmatinsko-hrvatskoj crkvi 
naime, kao što sudim po onom, što je izrekao Koloman, stare slo- 
bode Dalmatincem i Hrvatom potvrdjujući, biskupe si slobodno bi- 
raše kler i puk, a kralj tim načinom izabranim biskupom podjelji- 
vaše samo potvrdu svoju i doznačivaše im svjetovne pripadke ste- 
čene crkvene časti. Kada je Zvonimir odlučio, da će stupiti prama 
rimskoj stolici u tjesnije odnošaje, namjeravao je tim postići u pape 
samo potvrdu one vlasti, koja je na-nj već bila prenesena izborom 
svećenstva i puka, te kojoj je izvor nazrievao u božanskom pravu, 
ne pako u papinskom udjeljenju. Prema tomu i nazivaše se Zvo- 
nimir u izpravah svojih kraljem po božjoj milosti, a Hrvatsku na- 
zivaše svojom kraljevinom. 
Nu uza sve to, što sada upravo izvedoh i po čem se po mojem 
