DIMITAR ZVONIMIR. 133 
stožernik Petar, koji se je bez ikakove dvojbe s njim i o tom do- 
govarao, kako će Hrvatska, dodje li do nužde, i oružjem poduprieti 
osnove Grgureve. Nu prije nego li je Zvonimir do prilike došao, 
da bud kojim načinom zadovolji dužnosti prama rimskoj stolici pre- 
uzetoj, zagrozi njemu samu pogibelj s protivne strane. Istarski 
naime vojvoda po imenu Vecelin, prije papin viernik, a sada pri- 
staša Henrika IV., lati se njegdje g. 1079 oružja, da navalom na 
Zvonimira posluži interesom kralja Henrika. Grgur, o tom njegovu 
naumu izviešten, ljuto ga ukori u svojem pismu od 4. listopada 1079, 
što se je usudio vojsku kupiti na onoga, koga je apoštolska vlast 
postavila kraljem u Dalmaciji, te mu se zagrozi, da će proti njemu 
trći mač bl. Petra, ako se nepokaje za svoju drzovitost i neodustane 
od neprijateljske namjere svoje. Izvori nam naši neumiju o toj 
stvari ništa više kazati, te je lahko moguće, da ona nije ni imala 
nikakovih daljih štetnih posljedica. 
Taj put bi dakle bila Hrvatska još sretno prošla; nu buduć da 
je njezin vladalac sveudilj vieran ostajao preuzetim naprama rimskoj 
stolici obvezam: zato je već u tom ležala za nju trajna opasnost 
novih zapletaja i sukoba, koji su mogli za nju postati tim pogub- 
nijimi, što je nakon malo vremena izčezla bila svaka nada, da bi 
se mogla razmirica Grgureva s Henrikom mirnim putem raravnati. 
Grgur se nadje napokon u takovu položaju, da je morao odlučno 
glas svoj dati jednomu od pručih se i borećih u Njemačkoj kra- 
ljeva, ako je hotio, da mu i oni ledja neokrenu, koji su ga do tada 
vierno sliedili. On to i učini na rimskoj korizmenoj sinodi, držanoj 
početkom mjeseca ožujka g. 1080, na kojoj je Henrika IV. iznova 
izobćio, na što mu je Henrik nakon malo vremena tim odgovorio, 
što je dao po svojih njemačkih i talijanskih privrženicih njega svrči 
i papom učiniti ravenskoga nadbiskupa Viberta, koji se je nazvao 
Klimentom III. Od tada poče boj biesniti najvećom žestinom. Gr- 
gur, tvrdo se uzdajući, da će stvar njegova napokon pobjedu odr- 
žati, jere ju je po svojem osvjedočenju božjom smatrao, nastojaše 
pomno oko toga, da na protivnika svoga digne što više vladara 
kršćanskih: zato jedne od njih, koji su mu i prije odani bili, utvr- 
djivaše u viernosti njihovoj; s drugimi izravnavaše dotadanje raz- 
mirice, a njeke opet gledaše s nova zadobiti za svoj savez. To 
njegovo nastojanje imaše doniekle i uspjeha. Nu buduć da je i 
Henrik nalazio saveznik4, što u Njemačkoj, što pako u Italiji, ne- 
mogaše se u borbi tako lahko doći do odluke kakove. Henrikov 
protivnik, kralj Budoli Švabski, poginu nakon održane pobjede u 
