138 M. MESIĆ, 
berto najviše s toga razloga tražio izmirenje s papom, kako da 
uzmogne što prije povesti veliku vojnu na iztočno-rimsku carevinu. 
Na to sve svoje misli upravljajuć slabo se je Roberto obazirao na 
one velike neprilike, u kojih se je tada nalazio njegov zaštitnik, 
papa Grgur, te posve s uma smetnuvši obveze, kojimi se je bio 
prama papi obvezao, povede on svoje čete preko mora upravo 
onda, kada se je bio kralj Henrik prvi put sa svojom vojskom na 
Rim zaputio, da tu savlada protivnika svoga (g. 1081). Preplo- 
vivši more na brodovih, medju kojimi je bilo mnogo dubrovačkih 
i dalmatinskih, te izkrcavši se na zemljište byzantinsko, odmah se 
dade Roberto na rad bojni. Nu doskora se morade uvjeriti, da ga 
tu čeka teži posao nego što je mislio. Na priestol naime carigrad- 
ski bješe upravo tada sio Alexij Komnen, vladalac i krepak i 
mudar, kao što ga je upravo trebala iztočno - rimska carevina. Da 
si državu oslobodi od pogibelji, koja joj je zagrozila od podhvat 
noga i smionoga Normanca, diže Alexij i pokrenu sve, što se je 
samo smoći moglo u njegovoj carevini, a na koliko ona sama nije 
bila dorasla težkoj zadaći, koja ju je čekala, potraži joj Alexij po- 
moči u sili pouzdanih saveznika. Na takovu pomoć pokazaše se 
najspremnijimi Mletčani, te njihov dužd Dominik Silvio sklopi ugo- 
vor s carem Alexijem, kojim se je obvezao, da će ga pomagati 
svom svojom silom. Svatko nas lahko razumije, što je Mletčane 
na to sklonilo, te su se sada učinili saveznici cara byzantinskoga. 
Prevlast normanska bijaše i njim isto tako zazorna kao što i By- 
zantincem; a osim toga car im udieli velike trgovinske povlasti i 
učini im za svaki slučaj najsjajnija obećanja. Medjutim uza sve 
nastojanje cara Alexija i uza svu viernu i izdašnu pomoć njegovih 
saveznika bijaše bojna sreća ipak na strani Normana. Alexij bješe 
pod Dračem hametom potučen i taj se grad morade napokon Ro: 
bertu predati (21. veljače 1082). Normani nastaviše zatim svoja 
osvajanja, tako da je Roberto već misliti mogao, da se je znatno 
približio cilju svojih želja i ove svoje vojne. U nastavljanju svojih 
dobiti nedade se on smesti ni porukami pape Grgura, koji ga je 
opetovano pozivao, da prema obvezi svojoj u pomoć priteče rim- 
skoj stolici, na koju je Henrik IV. boj nastavljao. Istom onda, 
kada su mu glasovi stigli, da mu je gospodstvo u dolnjoj Italiji 
djelovanjem tolikih neprijatelja sasvim podrovano, ostavi on iztok, 
povjerivši junačkomu sinu svojemu Boemuudu ponajveću stranu voj- 
ske, da s njom nastavi dalju vojnu. Vrativši se Roberto u Italiju 
najpreča mu briga bijaše, da savlada svoje ondašnje protivnike, a 
