172 LUKA ZORE, 
vrieme obašao onaj golemi put cielim morem, cielom Grčkom, Ar- 
banijom i starom Srbijom. 
Ne vidim pak što je ne jasno u kitici 173, X. pjevanja: 
Tiem dokle se ulak vrati, 
Koga u kralja poslo biše, 
Nehtjeć napried putovati 
Odoeni se on saviše. 
Ali netom ču odgovor da vojvoda podoljskih Kozaka odredi mu 
stražu, uputi se (v. kit. 14 i 15): 
Nu ko primi, da vojvoda 
Nad Kozacim podoljskima 
Uzdanu mu stražu poda 
Ka ga u putu pratit ima. 
I bez sumlje i bez straha 
S družbom Kozak vitezova 
Na ravnine tad dojaha 
Ne daleče od Varšova. 
U ovome ne nalazim nejasnoće i nereda. 
Sad g. Pavić hoće da dokaže, da pjevanja II—XIII ne mogu 
bit nastavak pjevanja prvoga, niti se mogu pjevanja XVI—XX 
nadodati pjevanjim 1II—XIILIL, i to naslanja na sliedeća razloženja: 
Osman je učinio u prvom pjevanju stanovitu odluku da će poći 
u istok. To povjeri, pod zakletvom da će mučati, Dilaveru, hodži 
i čuvaru saraja, a prosu glase, da ide klanjati Muhamedov grob. 
Zatim veli, da dobro nastavlja XVI. pjevanje, kako se na te glase 
počela vojska buniti. Zato je nerazumljivo, kako u II. pjevanju od 
nikoga zvana ona trojica savjetuju cara. 
Na odgovor ovomu rieti ću, da g. Pavić ispušta svedj ono, što 
je protiv njegove teze, a navodi što ga podupire. Najprije ne ide 
On u sebi sumnji veće, 
Od njegova duga hoda 
Da uzrok drugo biti neće 
Neg li koja huda zgoda. 
Tiem vapie: , Gdje se dio? 
Poljak toli ni'e daleko ; 
Ili se je utopio 
Ili ga je tko posjeko.“ 
I tako ga to prestraša, 
Da misleći u dne i noči, 
Nečini ino, neg upraša ; 
, Gdje bit može, kad će doći.“ 
