188 LUKA ZORE, 
po pjevanje da čitaju, kako je bio običaj u Dubrovniku, pak pri- 
jatelji mu nevratili ona dva pjevanja, ili pri smrti on ih je isti 
uništio, pošto se je pokajao, da bi mogao sablaznit štioca onim 
pjevanjima, jer odista u njih po sistemi ciele pjesme morao je 
uplesti mnogo koješta o ljepoticam, koje sakupi i prikaže caru 
Kizlar-aga. Ko zna taj pristup uzor-djevojaka, što je uzrokovao u 
prsima mladoga cara; ko zna koje zanose, kako mu je duša čez- 
nula i venula. Ovi prizori morali su biti strašno sablaznivi i raz- 
bludni, spram kojim oni u IX. pjevanju nijesu nego blieda sjenka. 
Ovo je od prilike moguće da pomislimo o Gunduliću koji je bio 
tako pobožan, da je svake godine na otoku Daksi u samostanu 
Male Braće proveo veliku nedjelju u duhovnim zabavam i bogo- 
ljubnosti!'. Inače, mislim, da se ne da istumačit izčeznuće poslie smrti 
pjesnikove onih dvaju pjevanja?, a bilo bi bez smisla pomislit, da 
je Gundulić propustio ona dva pjevanja i nastavio pjesmu tako 
okrnjenu, pošto u O potonjih pjevanja odjekuje gdje gdje, kako 
smo vidjeli, sadržaj izgubljenih dvaju pjevanja. 
Sad preostaje da spomenem nešto o napadaju g. Pavića, naime, 
da neke brazde, pogreške i nespretnosti što se u današnjoj Osma- 
nidi nalaze, ne mogu bit porod Gundulićeve pameti. Ko promisli 
ono što smo gore rekli, da je isti Gundulić ostavio varijanata, pak 
ko promotri, da je rukopis Osmanide tek 200 godina tekao od ruke 
do ruke i da se je prepisivao od svakoga, pak ko i Gunduliću 
istomu navrne ono »quandoque bonus dormitat Homerus“*, imati će 
pred očima razloge nekim slaboćam. A čuli smo, kako neumorni 
Volantić#, prem da se je sljepački Osmanidi klanjao, o njekim Gun- 
dulićevim slaboćam veli. 
A fratar Marković, koji je nastavio radnju Volantićevu i spravio 
Osmanidu za tiesak prvi put kod Martecehina u Dubrovniku, ne 
mogući se dočepati rukopisa Volantićevih, gledao je da spravi tekst 
po rukopisima što je našao u Male Braće i tu je mnogo ispravljao, 
ispremetao, paljetkovao, ispremještao i izmetao. 'To on isti pripovieda 
u jednom pismu“ u Mleciem tiskanom. Pak kad je na sviet izdao 
Osmanidu, mnogo je bio pohvaljen od istih suvremenih knjižnika, 

! Premda je Gundulić bio pobožan, ipak bio je čovjek koji je mogao za- 
bluditi ; zato primakši se smrtnom času, pobrine se i uništi sablazne stihove. 
2 Možebit da su se i zametla medju knjižinam poslie pjesnikove smrti, 
pak se izgubila kako se je izgubio i prievod ,,Jeruzolim slobodjen“. 
$ V. u čitatu na strani 167. 
* Lettera del p. Ambrogio Markovich ad un suo amico, Venezia 1827. 
