100 FR. RAČKI. 
Prema tomu mogaše onaj poziv na kralja Svinimira dolaziti od 
pape ili Grgura VII posljednje godine njegove vladavine, ili Vik- 
tora IIL, ili Urbana II u početku njegove vladavine, a od njem. 
rimskoga cara Hinka IV. Sada nam se nameće pitanje: imade li 
traga takovu pozivu na kršćanske vladaoce u ono vrieme? 
Poznato je, da je križarskim vojnam povod dao onaj sukob, u 
koj sviest kršćanske Evrope dodje s muhamedanskimi zavojeva- 
telji koljevke kršćanstva u Aziji. Kršćanska Evropa nije nikada 
prestajala štovati one predjele, gdje joj niknu vjera i prosvjeta, te 
je hodočašćem stajala s njimi u neprekinutoj svezi. Ali hodočast- 
nici njezini bjehu izloženi pogibelji i napasti, odkada se gospodstvo 
Seldšuka razprostrie u priednjoj Aziji, koje zasnova Toghrul upravo 
u ono doba, kada se car Hinko IV prepiraše s rimskom stolicom, 
kada Roberto Guiskard dobi od nje u leno Apuljiju i Kalabriju, 
Vilelmo Normanac osvoji Englezku, aKomneni nastupiše carevanje u 
Bizancu. Toghrul-begov sinovac i nasljednik, Alp Arslan, ne dade se 
u svojih zavojevanjih obustaviti odporom grčke carevine; potuče 
pače dne 24 kolovoza 1071 i uhvati cara Romana Diogena; te je 
već pred njim Carigrad predao; ali bude spašen tim, što je sultan 
bio odazvan nemiri sbivšimi se onkraj Oxusa, i malo kašnje, 15 pr. 
1072, pozvan u muhamedovo naručje. Pod njegovim sinom i nasljed- 
nikom, Malekom, tim najvećim izmedju seldšukskih vladalaca, bude 
osvojena mala Azija sve do morskih obala, Damask s češću Sirije; 
s privoljom sultanova brata, Thutbuša, posjede Orthok, vodja turskih 
plemena, sveti grad Jerusolim, te se ni Egipat ne mogaše više opi- 
rati uplivu Seldšuka. U tih okolnostih visjeli su evropski hodočast- 
nici posvema o milosti turskih pobjeditelja; ali da jim ona nije 
sveudilj u dio padala, posvjedočili su njemački hodočastnici g. 1064 
pod vodstvom mogučkoga nadbiskupa Siegfrieda, biskupa bamberž- 
koga Giinthera, reznanskoga Otona i utrechtskoga Vilima; posvje- 
dočio je ostanak drugih hodočastnika g. 1065, koji u broju 2000 
jedva izmedju 7000 odnesoše žive glave itd. Ni jedan žrtvenik, ni 
jedna crkvena posuda ne bi poštedjena.! Sve je to uzrujalo srdca 
vjernoga zapada, a tužbe kršćanstva nadjoše odziva najpače u Rimu, 
gdje je tada sjedio na petrovoj stolici Grgur VII, muž poduzetan 
i odlučan. On je već u pismu od 2 veljače 1074 Vilelmu, knezu 
! Vidi: Fr. Raumer: Geschichte der Hohenstaufen. 4 Auf. Leipzig 1871. 
Liefer. I, S. 24— 271. 
