142 S. BRUSINA. 
dao sam izkapati lapor i odkinuo šta cielih, šta ozledjenih pužića. 
Najobičnija vrst jest Fossarulus tricarinatus, što sam ju lani opisao, 
u spisih e. kr. bečkog zoologičko-botaničkoga družtva, od koje sam 
ponio do 200 komada; osim toga izvadio sam jedno desetak okr- 
njenih eksemplara krasne vrsti Melanopsis (Canthiudomus) lyratus, po 
Neumayeru objelodanjenih, i blizu 50 komada nove vrsti istoga 
roda, koju imenujem Melanopsis (Cantidomus) Sinjana, na kojih se 
još boja pozna. Dne 29 naišao sam opet na sloj iste tvorbe sadr- 
žavajući sladkovodne stvari. Mjesto se to zove ,Čugurina glavica“, 
to je brežuljak odmah blizu Sinja, koj bi razkopan za gradnju 
ceste, prva, što ćeš ju naći na stran glavne ceste, koja u Vrliku 
vodi. Isti brieg sastoji se iz vapnenog lapora, koj se na ploče od- 
kida, a nije skupa zbijen kao stuparuški lapor. Ovu vrst kamena 
zovu tamo ,Mulika“, talijanski ,Molleca“. Bilo je tu mnogo bi- 
linskih otisaka, od kojih sam uzeo njekoliko boljih, ali tako slabo 
sačuvanih, da dvojim hoće li se moći prepoznati i označiti. Od 
puža se nadje samo Melanopsis (Canthidomus) lyrata, koja je tu 
najobičnija, dočim je Fossarulus tricarinatus redji, i k tome vrst 
roda Congeria, koju nemogu označiti, jerbo ono nješto boljih ko- 
mada što sam uzeo, još uvjek je u jako lošem stanju sačuvanja. 
Čini se da Melanopsis (Canthidomus) Sinjana ovdje neima, dočim u 
Stuparuša fali ova Congeria. 
Po podne išli smo do bližnjeg sela Hrvace, te sam na putu vidio 
dosta jakih slojeva sadre, koji su na površini izjedeni i ponješto 
zemljasti. Ondašnji seljaci zovu to mjesto ,Slane stine“, čudnovato 
ime, jer sadra nije po svome teku ni najmanje slana, ali valjda ju 
tako zovu s razloga jer spominje makar iz daleka na sol. Osim toga 
je sadra najčešći pratilac soli, te je za rudara uviek prvi naputak 
da se soli na takovu mjestu naći može, moguće dakle da je i tu 
njekoć soli bilo, nu da je sad već ležište od vode izprano. U Hr- 
vace imao sam priliku viditi veoma krasnu sliku majke božje, bez 
dvojbe umotvor nu nepoznatog slikara, za koju kažu ljudi, da ju 
je njeki vojnik donio u ovo selo, još prije 200 godina. Neumjetnost 
naših seljaka neda da se odstrani od nje kruna i srce od žutog 
mjeda, koje su priliepili ne bez uštrba samoj slici. 
U mečici ,Vojskava“, koja tamo teče nabrao sam podvrst roda 
Emmericia i druge vrsti u drugom dielu popisane. 
Akoprem mi je sinjsko podnebje prilično prijalo, jer se pribli- 
žava po nješto zagrebačkomu, gdje kolikogod znade ljeti biti po 
