168 S. BRUSINA. 
tako bo se zove najveća školjka toga svieta iz indijskoga oceana, 
za koju kažu da jih ima do 500 libara težkih. Ima u dvorskom 
kabinetu jedna, koja je svakako njekoliko centi težka. Dvie po- 
lovice, t. j. čitavi eksemplar ove vrsti, koga je mletačka republika 
kao veliku riedkost poklonila Franju I, upotrebiše kao skropnice 
u crkvi S. Sulpicea u Parizu. Korićev primjerak, što ga je sam 
iz Kitaja donio, nije od najvećih, nego se nalazi u jako dobrom 
stanju sačuvanja, a vrlo me je ugodilo, kad mi milostiva Korićeva 
gospoja nepoznavajuć me reče: ,moj suprug kani poklonit ga na- 
rodnomu muzeju u Zagrebu, ali budući je on na putu, ja se ne 
usudjujem to sama učiniti“. Ja sam joj se onda liepo unapried 
zahvalio, siguran, da će nam to čim prije poslati, muzeju na ures, 
a Koriću na čast i uspomenu. Tako u Bakru, kao u Kraljevici 
uvjeravaše me gosp. kapetan Antun Žuvičić i drugi, da neće na 
nas zaboraviti, nego da će po svojih putovanjih gledati obogatiti 
naše zbirke. Vratio sam se na Rieku i drugi dan (8 srpnja) prešao 
novu magjarsku granicu, Riečinu i stupivši na hrvatsko zemljište 
odpeljao se na Trsat, prilično mjestance, koje leži na briegu vi- 
soko nad Riekom, odkuda uživaš krasan izgled, jer ti se more ne 
pokazuje otvoreno, nego kao veliko jezero, s jedne strane istarska 
obala s ponositim Monte Maggiore, spreda karnarski otoci Cres i 
Krk, s druge strane hrvatske gore, doli grad. Tamo dopala mi 
je u dio sreća moći pohoditi spomenik hrvatske prošlosti grad 
Trsat, sad dobro gosp. grofa Arth. Nugenta, i pregledati zbirke 
slika i kipova, koji se tamo čuvaju. Ima njih više umjetne vried- 
nosti, te ako je istina, što su mi tamo pripovjedali, da jih gosp. 
grof kani veledušno s vremenom pokloniti narodnomu muzeju, to 
će si on tim bez dvojbe podići nezaboravni spomenik, jerbo se 
naše zbirke te struke baš u početku nalaze. Ako je tomu tako, 
željeti je onda, da to bude čim prije, jer u našem zavodu će 
se svakako bolje čuvati nego što tamo biva u odsutnosti gospo- 
dina grofa. 
Osim toga pohodio sam gosp. Matu Matkovića, al niti je to gla- 
soviti onaj vodja ungarezke stranke na RHieci, za koga se nezna, 
gdje je škole počeo, a gdje li svršio, niti drugi mu imenjak Mat- 
ković u Zadru, glasoviti urednik časopisa italo-pelasgičke stranke 
»I Dalmata“ i spisatelj romana sumnjive ciene, nego to vam je 
prosti i skromni stolar, koj je svojom poštenom mukom i rad- 
njom došao do priličnog imetka za vrieme prokapanja Suezkoga 
