40 M. SEKULIO, 
da se ove boje gube, čim se zori približujemo. Svi motrioci tvrde, 
da je ovaj odsjek tako prozračan da se kroza nj i manje zviezde 
prostim okom viditi mogu. Najviša točka ovoga odsjeka je obi- 
čajno u magnetičnom meridianu. I onaj sjajni rub mjenja često 
svoje boje kako Argelander tvrdi. Njegova je širija različita, 
gornji kraj je razmazan, a doljnji je čist, kano da/je odrezan. 
Njegovo svietlo je po put onoga, kojim mjesece jedan sat poslje 
izhoda svietli. Ovaj rub stoji više sata nepomično na istom mjestu, 
ali u njem nema mira, sad se svietlo diže, sad se spušta; na jed- 
nom blisne sad ovdje sad ondje. Najživahnije postane u njem gi- 
banje svietla, kada počmu pojedine zrake nebo lizati. Po put 
munje sjene zraka za zrakom do pol neba. U visini se ovo zlatno 
pramenje vijuga i u razne boje razlieva. Sad se digne zraka ove, 
sad one boje, sad se spusti; sad se jopet miče jedna amo, jedna 
tamo; sada stoje po put uzporedanih sjajnih stožina mirno; sada 
goni jedna za drugom amo tamo; sada sve jednim pravcem. Kada 
stanu do vrh neba vrcati; kada sjeverno nebo postane bojadisanim 
runom najčudnovatijega pramenja, ili kada se nebo pretvori u 
crljeno vatreno more, sad u bielo-modro, sad u zeleno, sad u lju- 
bičasto, sad u krvavi purpur, onda stoji polarna zora u svojoj 
najvećoj veličanstvenosti. Pera nema, koje bi bilo kadro opisati 
sve ono, što oko vidi, a ni mašte, koja bi si takova šta izmisliti 
kadra bila. Po vrh svega stoji nepomičan vienac bielkastim sviet- 
lom mirno sjajuć. Na njegovoj nepomičnosti razbija se sila ozdol 
sipljućega plamenja, kroza nj neprodire niti najdeblji niti naj 
sjajniji plamen; ovaj jedini umiri oko; inače kuda okom kreneš, 
eto opet nova i nevidjena čuda. Čovjek tekar onda k sebi dodje, 
kada se čarobne boje po nešto ugase, kada se brzina titrajućih 
se trakova ponešto umanjka. Sjajnoga je pramenja nestalo, ali još 
vidimo slabo gibanje i vijuganje blieda svietla; za čas nema ni 
toga. Najposlje blisne još ovdje još ondje, za tren nema više 
niti toga. Crna noć pokrije na jednom igralište i titranje vilin- 
skih kika. 
2. Franklin, Hood i Richardson !' biahu u prilici polarnu zoru 
dulje vremena u sjevernoj Americi motriti, i vriednih opažavanja 
pobilježiti. Hood misli, da se polarne zore na dvie vrsti razrediti 
mogu. U prvu vrstu idu one, koje se u početku kano sjajni vienci 
! Franklin Narrative 589 —628. 
