Vlaške rčči u jeziku našem. 
Čitao u sjednici filologičko-historičkoga razreda jugoslavenske akademije 
znanosti i umjetnosti 16 ožujka 1872 
PRAVI ČLAN FRAN KURELAC. 
Ako je ikojemu narodu čuvati svoj jezik, da ne utrne prvo i 
ranije nego je proživio i čtogod dokazao, to je našemu: er niti 
su nas gore obastrle i zaklonile, kako Španjolce, niti nas more 
opasalo i oplovilo, kako Ingleze, nu su vrata i okna naše kuće 
širom otvorena, ni dogradjene ni pokrivene, te ju včtrovi tudjin- 
stva propuhuju i prodimlju, te najboljega čtogod odkidaju, naj- 
gorjega čtogod unose i umeću. Ne bojimo se toliko včtra Magjar- 
skoga, Rumunjskoga ni Arnautskoga, er su ti jezici s našega nčkad 
bogatstva otežčali i stekli; niti zaziremo od Elinstva mladog, er 
je podalje i nenaprednije, niti prčnalik Elinom starim. Nu koga se 
plašimo i plašit imamo, to su Nčmci, to su Vlasi, to su, grdne li 
sramote, isti još Turci. O _Nčmen ne trčba ni govoriti: vse nam 
je gradove, čto se razstrli do Jelenjskih vrhov i do Grobničkoga 
polja, svojimi valovi zaplovio i opljuskao, žene | roblje naše u tu- 
djinstvo zavezo, jezik nam i knjigu do mozga osušio, srdce nam 
i ljubav ohladio, junačtvo nam izpio i ozlovoljio te Hrvatski narod, 
polčpši nčkad, bolji i pametniji, provrgao u mučenike, kruhoborce, 
uhodljike, nebrige ter izdajice; tako nas prosčkao i razkolio, da 
na ulici, užas ti na srdcu, dvoja lica vidjaš, žive i kobne svčdoke 
nesklada našeg. 
Još bi manje trčbalo govoriti o Agarjanih, o sinovih Osmana. 
Od kada li jih svčt poznaje, i ta krvava pošast tik i med nami 
stoji, do današnjega dneva. Da je s Turstva miris i blagoslov, to- 
liko oko njega ne vrtlariše ni ga toliko zalčvaše: tako se mudroj 
Jeropi zaljubio smrad i sila, krv i mrak. Bar Osman na svojem 
umu glavolom nije niti se u njega prodaju svrtli učenosti, te je 
