94 FR. KURELAC. 
ipak uz strah i trepet, čto mu ih stopa vsudaj zanosi, našemu je- 
ziku više naudio, nego vse knjižare učenoga, i vse škole tudjinke 
Hrvatskoga svčta. Jezik naš po Bosni vsaki dan vse to veće upada 
i lice gubi, vse to veće Turskimi rččmi nadčveniji, nagrdjeniji. 
Narodi nesvčstni dan se po dan gube, ne znajuće da se gube. 
Nu niti mi je danas spominjat prvih ni drugih, nu mi je prčći 
k našim obalam, k susčdom Vlaškim. Uza vsu tankost njihove 
glave i vsu hitrinu njihove krvi, uza vsu visinu njihovih spomenov 
i divni priklad sunčane im zemlje ipak oni u nauku Nčmca ne 
samo ne zasegli nu mu se ni 'z dalekA primakli nisu. Tak itako 
veći nam je strah od njih za strane primorske nego li od Nčmac 
za strane Podravlja i Posavlja. Pogačice jezika vlaškoga sladke 
su, čim je Nčmačka zobenica oštra i opora. Vlaškim se jezikom 
igra, Nčmačkim se, ne bud komu žao, kola natežu. Jezik sunča- 
nice zemlje za pčsmu već od boga kao stvoren, čim je Teutonski 
napregom ljudskom jedva ponekle uspio; er i najveći njihovih 
duhov srdca ju izrečč prčžalostna: ,evo me pčsnika, da se dao 
svladati jezik“. 
Ali nije jezik sam po sebi, ni sladko mu zvonce ni tanahni 
poskok, ni lahkost ni gladkost, ni milje ni obilje, čto ga je po 
Dalmacii tako razkorenilo i razsadilo i krila mu na vse strane 
razapelo, nego su, ter na vele, pomogli toli sjajno Milčtačko gos- 
podstvo, koje umčlo_mamit i vuhlit, vladat gospodovat, brodit i 
trgovat, platit i nagradit. Naša tadanja sirovost prava srčća za 
nas, er da su ljudi prijetljiva srdca kako smo tada bili, mogli iz 
vrela zasrknut one sdrave vodice pčsnikov i gatalac Vlaških: Pe- 
trarche i Boccaccia, Tassa i Ariosta : jezik nam izdahnu niti kad 
uzkrsnu. Sreća da su kdčkoji samo po čašicu te voda zajeli i 
k ustima primakli, da ohranimo plemenitu žedju dok i k nam ne 
domakne vila vrčlarica, koja vrelo da razgvozdi, da voda provre 
i procuri. Sada smo podobni i na toliko dozrijali, da možemo su- 
sčdu bez zuba i zazora reči: ,,Prem si Ičpo uzpčvao! pčvaj i dalje, 
bog ti dao. Nu sam rad sada i ja uzpčvati, ako i ne bude po- 
janje prčko tvoga ni možebit uz tvoje, a to se barem pobrinem, 
da ugodim rodu a možebit i tebi.“ 
Nu predjimo sad na one rčči, koje su nas došle s Vlaške strane. 
Ima ih medju njimi takvih, koje se nčkad govorile, nu sad ne 
govore; drugih, koje su li rabile to jednomu to drugomu piscu, nu 
posve u narod i u knjigu ne unišle. Ima ih koje se mogu boljimi 
