124 FR. KURELAC. 
kao uljem nabrekla i aromatična; oslast, kako je već koja vrsta, 
ili balsamično grka i skrozimice tanko tanahno kisela ili kao 
nektar sladka; drvo tvrdo i gusto a trvatnije daleko nego ikoji 
Život ljudski —— kdšč je taj stabar na jugu, u kojem sila sunčana, 
lahori včtrica i laskot nebeski tako da se sljubili i u bilju pro- 
planuli kako u žutunji?“ Tako Hehn. 
Čujmo sad, čto priča o narandžah Sardinskih u Milisu Alfred 
Meissner: ,Vrtov s naradžami oko samoga Milisa ima preko trih 
stotin. Čto su najveći, to je jedan kaptola u Oristanu, a drugi 
markeza Boyl. Dao sam se odvesti u prvi te i drugi. Oba male 
su šume, kdč ne ima inoga drveta do narandže. Pod vedrim ne- 
bom drvo ne ima onaj zaobljeni oblik (kako u staklenicah) nego 
je razmaklo i razvrglo svoje kite na vse strane, a na vršiki Ič- 
sketa srebrni cvčtak, zlatna jabuka. Prohodeć po toj šumi to si 
kao pod osojnim krovištem. Po tlih odebel nalog odpaloga evčtja 
narandžin4, crno i jako žilje navedeni curki okvasili, te žubori 
voda, žubori ptica u kitju. Kad prohodiš tim lugom Hesperidskih 
diklie odstrani puštenicu, da te svojim cvčtjem po licu ne opari, 
a čim je miloduh u njem ničemu na svčtu neprispodobiv, to si 
voljan opružiti se pod narandžom, dubom tako silnim kako u 
sred kojega dubravlja. U čitavom šumovlju oko Milisa broje da 
ima 900.000 drves narandže, a nose do 12 miliunov tih zlatnih 
jabuk. Pričaju o nčkom drvetu kaptolskom, koje samo o sebi 
daje 5000 naranač na godinu. Kdčkoja drvesa, kako mi to vrtlar, 
nčki duhovnik, kazivao, imaju, te se to veli, i dokazati može, 
prčko sedam sto godin. Pradčd vsim u vrtu je markeza Boyl. 
Stabar tako je krupan, da ga čovčk ni občma rukama obujmiti 
ne može; vršika mu veličanstvena kako i u hrasta. I da nije 
ičega inoga, već to prohodanje po toj šumi pri Milisu kao da mi 
je put u Sardiniu nagradilo.“ 
Ako je takav uspčh narandžam na otoku Sardinii, a to nije 
manji na otoku Mallorki. Nu ako se i udiviš tim šumicam na- 
ranač, to su one ipak samo kao proplanak po stranah najjužnije 
Jerope, niti su od včka ovudaj nicale, nego smo ih stekli po 
Arapih i ratovih Krstaških. Arapski pisci, čto ih privodi Sylvestre 
de Sacy, pozivlju se na sv6ga zemljaka Masudi, koji priča, da je 
narandža istom godine 912. stignula u strane Surije i Misira, nu 
da je, putujući iz Indjije izgubila. mnogo i duha i lika svojega, 
čim joj ponestalo zemlje i včtra postojbine svoje. 
