l94 GJ. DANIČIĆ. 
vokala u gen. pl. djella 80, a da su doista u pošljednjem pri- 
mjeru oba vokala bila duga kao što su i sada, posvjedočavaju 
primjeri bez broja. I u spomenicima imamo dva konsonanta iza 
kratkoga vokala: cemu 106, ali i iza dugoga, premda vrlo rijetko: 
paun 106. 
Za treći i četvrti način spomenuću da Bandulavić opominje či- 
taoca da treba ,pamet i jezik k slovom prilagati obzirući se na 
ačente, apostrofe, diftonge, virgule i punte, ne budući ništor za- 
ludu postavljeno, prem da vazdi jednaku snagu ne imaju, jere su 
nigdi za potribu i pomoć, a nigdi za lipotu i urešenje riči po- 
stavljena“, pa dodaje, da se jedna slova ,produžaju“ a druga 
»skratčavaju“ i za primjer stavlja onijeh prvijeh: ,j&“ a drugih: 
»da, vas“ (IV); ali on sam ima ' ne samo na dugim vokalima : 
d4r22, lupež 1", nego i na kratkim: oko 25, 6tac15; i ima “ 
ne samo na kratkim: bože 16, r&ćillI, nego i na dugim: kralj 
18, zakon 1Tl, da u istoj riječi ima sad _': glas4, sad ': 
glas 48. 
Tako je i u ostalijem svijem izvorima — gdje manje, gdje 
više. 
Kad su se, kako vidimo, i dugi i kratki vokali jednako bilje- 
žili, onda nitko ne će ni tražiti u našim izvorima dvojakih dugih 
i dvojakih kratkih vokala, niti bi bio pravedan tko bi u pisanju 
XHNI— XVII vijeka tražio i tu razliku, kad danas izmedju nas 
slabo tko hoteći baš pokazati akcenat pazi na tu razliku, — kad 
sam Vuk, koji je osnovao sadašnji način kojim bilježimo akcente, 
ne samo godine 1818 u prvom izdanju rječnika, potpuno razliku- 
jući dvojake duge slogove, na razliku izmegju dvojakih kratkih 
akcentovanih, prem da je i za nju dobro znao i o njoj dobro pisao, 
ipak nije pazio osim onijeh riječi u kojima su svi glasovi jednaki 
(jarica = pšenica, jarica = mlada koza), — velim, ne samo 
godine 1818 nego ni godine 1849 u drugom izdanju poslovica još 
nije pazio u pisanju na tu razliku, nego je n. pr. ime Perast 
(XVI) bilježio akcentom tako da onaj koji samo iz knjiga zna 
za to mjesto u Boci Kotorskoj može čitati i Parast i Pčrast, 
te ne može znati akcenta tome imenu, ako i jest akcentom obi- 
lježeno. — Ali što se u našim izvorima ne razlikuju dvojaki dugi 
ni dvojaki kratki slogovi, mislim da za to ne smijemo reći da 
u njihovo vrijeme nije ni bilo te razlike, kao što ne smijemo | 
