POGLED NA HISTORIJU ISTOČNE CRKVE U ČEŠKOJ. 135 
nauka, koja je oduševljavala Husa i njegove osvetnike, žestoke 
Taborite, nije bila nikakva druga nego nauka iskonska, koju je 
posadio sv. Metod u Češkoj, nauka istočne crkve (u Komenskoga 
Martyrologium Pohem. cap. V.). To su isto, kako ćemo vidjeti 
niže, potvrdjivale o sebi i Taborite. A za što im ne bismo vjero- 
vali u samih njihovih stvarih, u onom, što se ticalo njih samieh 
tako iz bliza, u stvari, koju otei njihovi braniše tako dugo i tako 
silno pred svom Evropom? — Kazivanja su njihova, n. pr. u Mar- 
tyrologium Bohemicum, do duše, kratka i isprekidana, a kad kad 
i neistinita, kad n. pr. oni o samom Vojtjehu misle da je bio 
pravoslavni mučenik za istinu. Ali n 
jim nije ni namjera bila da 
sastave podpunu historiju gonjenja i lako su se mogli prevariti o 
Vojtjebu jedno što je davno živio, a drugo što su mu katolici 
drugo lice dali i sa sviem ga izjednačili u svetosti i nebeskoj 
slavi s mučenici Većeslavom, Ljudmilom, Prokopom Sazavskim 
1 drugimi pravoslavnimi (vidi o tom niže). O najbližih dogadja- 
Jih, o idejah, koje ležahu u osnovi protesta Husova i strašnoga 
ustanka Husitskoga, osim knjiga onieh ljudi koji su sami tu ra- 
dili, i osim gdjekojih bilježaka, oni su dobivali znanje i iz pripo- 
viedanja, koje je u to vrieme bilo još vrlo živo i neprevarljivo. 
Valja misliti da je osim Husitskih pisaca bilo mnogo takvih svje- 
dočanstva u bogatoj bogoslovskoj literaturi češkoj od vremena 
Husova do boja na Bieloj Gori (1620); ali se sistematičko suje- 
vjerstvo za potonjih podrug stotine godina postaralo uništiti sve 
to njemu mrsko blago. I inostrani pisci, n. pr. franceski protestant 
Lanfan (Lenfant), koji je pisao o saborih Pizanskom, Konstantij- 
skom i Baselskom, a po tom historiju husitskoga rata (# 1728), 
tako i biograf triju predhodnika Husovih — Cite (Zitte's Lebens- 
beschreibungen der drei Vorliufer von Joh. Huss, 1786) i nje- 
mački crkveni historik Šrek ponavljaju isto o Husu i Husitah što 
i Musitski pisci. Sami katolici, n. pr. Enej Silvije (poslije papa 
Pije Il) u razgovoru s Podjebradom i Taboritami priznao ih je 
za grčke sljedbenike (epist. 130 ad cardin. Carvaialem). Slavni 
češki opat Dobrovski izprva nije priznavao da je u Češkoj bila 
istočna crkva i slovenska liturgija do 1035 godine i osobito se 
trudio u mnogih svojih djelih pobiti taj fakt, ali na kraju života 
svoga, osobito kad se odkriše nova svjedočanstva (a takovih sada 
ima još više), kako kaže Jungman, promieni svoje mišljenje i posta 
vatreni branič slovenske liturgije i mišljaše upotrebiti svašta da bi 
