140 K. NEVOSTRUJEV. 
znajući da je ovo pošljednje u tadašnjih njemačkih misionara bilo 
samo orudje da se zarobe Sloveni. ! Na taj način ona dodje u 
neprijateljstvo s pobožnim i krotkim Većeslavom i s babom nje- 
govom Ljudmilom, osobito kad uklonjena bi od regenstva: upo- 
trebljavala je kao svoje orudje Boljeslava (s kojim Većeslav raz- 
dieli Češku) i radila takodje preko stranaka zlieh ljudi i koji su 
u gdječem još bili neznabožci. Blažena Ljudmila, kloneći se zla, 
udalji se u neko usamljeno mjesto, gdje ju najmljeni zločinci uda- 
više, kad bješe na molitvi. Ne gledajući na savjete mnogih krotki 
Većeslav ni tada ne udalji od svoga dvora zle matere svoje. Bez 
razloga neki pozniji pisci češki a i stariji historici u interesu ka- 
tolicizma uzimaju da ga je Većeslav podupirao. Ako bismo i pri- 
stali s Hristanom da je za Većeslava slobodno bilo njemačkim 
misionarom dolaziti u Češku, ta je navala nezvanih gostiju preko 
volje Većeslavljeve mogla biti neizbježna posljedica pobjede i 
vlasti nad njim cara Henrika Ptičara. Sam Većeslav bijaše vjeran 
istočnoj crkvi, ona ga za takoga prizna na skoro poslije smrti, i 
narod češki drža ga za takoga u sva vremena i do sada. Niemci 
i katolicizam uzeše mah istom po smrti njegovoj — za Boljeslava. 
A što je Većeslava poslije pribrojila medju svete i zapadna crkva, 
u tom je poznata politika rimskoga dvora, po kojoj je kanonizo- 
vana i sv. Ljudmila i osnovatelj sazavskoga manastira Prokop. 
Papin je dvor u tom išao za politikom staroga Rima, koji je u 
svoj panteon postavljao i bogove neprijateljskih naroda. Po na- 
pomenutom životu Većeslav je živio kao pravi ispostnik, sagradio 
mnoge crkve i bio veoma usrdan crkvi božjoj; a da bi se sa 
sviem posvetio bogu, u posljednje je vrieme htio predati svu 
vlast nad zemljom bratu svojemu. Ali ovaj postupi drugačije. 
puaweTuwwa u (Boljeslava) na spara ckoero“, govori isti stari pri- 
povjedač jamačno iz straha ne pokazujući koji su bili ti nagova- 
rači. Ali ovdje stvar govori sama za se. Kad je po ubistvu 
Većeslavljevu ista sudbina grozila i Dragomiri, a za tiem uvedeni 
bili njemački svećenici a pravoslavni izgnani s nasilnim raski- 
* U koristoljubivom i vlastoljubivom raspoloženju ondašnjih njemačkih erkvenih 
poglavara nije bilo — veli Palaski — (Gesehichte von B&hmen 1, 153) ni- 
kakoga apostolskoga duha, ali nigdje nijesu oni postupali protiv Slovena 
s takom naglosti kao u čuvenoj tužbi na učenike Metodove i Kirilove. Htjeli 
ili ne htjeli, oni će biti pokorni našemu gospodstvu — tako 
oni pisaše papi o Slovenih, 
