O dativu u slovenštini. 
Napisao 
PROF. Iv. RADETIĆ. 
Predano u sjednici filologičko-historičkoga razreda jugoslavenske akademije 
znanostt i umjetnosti 10 travnja 1872. 
Govoreć o dativu valjalo bi nam prije svega pitati, kakav je to 
padež i kakvo mu je značenje. Omnis enim, veli Cic. de of. 3 2, 
quae a ratione suscipitur de aliqua re institutio, debet a definitione 
proficisci, ut intelligatur, quid sit id, de quo disputetur. Pa i zbilja, 
kao što se svaka stvar, da bude jasna i pregledna, prije svega 
označiti mora, tako bi se imalo sa svimi padeži u obće, a napose 
ovdje sa dativom učiniti. Sudeć po etimologiji njegova imena, mo- 
rali bismo reći, da je dativ, mrogic Šovxi, onaj padež, koji neko 
davanje naznačuje; nu ipak znamo, da se njim u izreci upravo 
ona osoba ili stvar _iztiče, koja nešto prima, zato bi se i prije 
acceptivus nego dativus nazvati imao; pa da li se opet primjerom 
idem kući“ kakvo davanje naznačuje, o tom se mnogo domišljati 
ne treba. — Kad velimo o definiciji kojega padeža, razumijevamo 
njegovo obćenito značenje, t. j. u koliko mu je poraba osnovana 
na onakovih predstavah, iz kojih su se svekolike njegove današnje 
funkcije ili barem većina njih razviti mogle, a to je njegovo pr- 
votno značenje, koje bi nam iztražiti valjalo. Gdje pako da tražimo 
ovo? Može li nam filosofičko razmatranje pravac u tom dati? 
Pošto se je stariji dogmatizam za znanost nekoristan pokazao, 
počeše njemački jezikoslovci rezultate filosofičkoga iztraživanja na 
jezik prenašati držeći da različni načini u mišljenju i govoru pod 
iste zakone podpadaju. 'Tiem se je dakako toliko filosofičkih dok- 
trina u gramatiku uvadjalo, da te čisto glava zaboljeti mora, kad 
staneš sad ovu sad onu gramatiku u tom pravcu sastavljenu čitati. 
Pa kako i ne bi? ta jezik bijaše identifikovan sa logikom, pa kako 
je koji zakone logičke shvaćao, onako je i jezikom postupao. Do 
