mio IV. RADETIĆ. 
»gdljo“ naglasili. Ali kao što obično biva, tako su i lokaliste po- 
svuda tražili one momente, koji njihovoj teoriji prijaju, a nisu uva- 
žavali onoga, što bi se njim protiviti moglo. Tako se n. p. znade, 
da je skrtski genitiv samo u jednini s ablativom jednak, dočim se 
u dvojini sa lokalom sudara, te je kao padež na pitanje ,odkud“ 
ujedno i sa onim na pitanje ,gdje“ u savezu. Ablativ nasuprot 
kao čisti padež na pitanje ,odkud“ jednak je u latinskom kao i 
u sanskrti u pluralu, pače u ovoj i u dualu dativu. Pa kako se 
sve to sa lokalističkim principom slaže? Ako je jezik sa čistih | 
prostornih nazora potekao, za što je onda u dualu i pluralu od 
toga odustao? Za što je prvotne kategorije medju se tako izpre- 
miešao? Ako je nadalje dativ padež na pitanje ,gdje,“ kako to, 
da je on u dualu ablativu jednak, a nije lokativu, komu bi po 
lokalističnom principu kao padežu sebi najsrodnijem biti morao? 
Ova i tomu slične okolnosti potakle su Curtija, da je ovu teo- 
riju sa svim zabacio, te ju kao netemeljitu proglasio. — Nu bilo 
kako mu drago, to se svakako priznati mora, da je jezik s po- 
četka samo konkretne odnošaje nazirao, nu tečajem vremena, kako 
su se pojmovi raširili, te se je i duševno djelovanje i stanje ozna- 
čivati moralo, priznao je jezik, da s Platonom rečem, 0šget ono, što 
je «ose istino bilo; tako je pojmove s konkretnosti na abstraktnost 
prenio, a pri tom se je poslužio metaforom, koja je u obće kod 
razvitka jezika veliku ulogu igrala. Abstraktno značenje padežno 
tako je potamnilo konkretno, da dan današnji više nije ni moguće 
po svuda ono iz ovoga izvadjati. Za to ih je i bilo, koji su padeže 
u logične i topične podielili držeći genitiv, dativ i akuzativ za one, 
a ostale za ove. Logičnost pomenutih padeža potiče iz toga, što 
samo ova tri padeža stoje u savezu sa glavnimi dielovi govora, 
tako da samostavnik samo genitiv; pridavnik genitiv i dativ; a 
glagolj sva tri padeža zahtjevati može. A da je jezik potrebu ovih 
padeža više nego lokalnih osjećao, vidi se od tud, što su se ova 
tri padeža u svih jezicih sačuvala, pače i u onih, koji su sve ostale 
padeže izgubili. — Ali ni tiem nije ovo pitanje konačno riešeno. 
Kao što smo gori kazali, moći će s vremenom jedina etimologija 
ovomu pitanju doskočiti. Poznato je naime, da su padežni sufiksi 
negda samostalne rieči bile, te se imajući svoje značenje korienom 
rieči pridievale. Kad bi se pravo znamenovanje njihovo poznavalo, 
lasno bi onda bilo i prvotno padežno značenje odkriti; nu za sada 
još uviek stoje dva mnjenja sebi protivna, i to mnjenje onih, koji 
