178 IV. RADETIĆ. 
stariji oblici kao lupo-i pop ulo-i romano-i, gdje je u docnijo 
latinštini nastavak odpao, a osnovni o se produžio kao popul6. 
Po istom principu može se mislim i pronominalni izlazak gore 
pomenutih oblika razjasniti, samo što je ovdje jošte m, koji da- 
tivnom nastavku pripada. U sanskrti je, veli Bopp $S. 116, čestica 
sma, koja služi bud u sing. bud u plur. za tvorenje zaimena, te 
se ako i u različnoj slici u pojedinih jezicih ukazuje. Dobivši u 
dativu nastavak ć = ai glasi smai n. P. tasmAi, send. tahmAi. 
Da se i slov. tomu s ovim oblikom sudara, to je stvar obće po- 
znata, akoprem se sličnost medju slov. mu i skr. smai ni iz 
daleka ne vidja. Što dakle preostaje ino, van reći, da se je i u 
ovoj deklinaciji dativni # kao i kod nominalnih osnova razvio. Pa 
ako je tako, onda moramo n. P- kod dat. tomu predpostaviti 
osnov toma, koji bi prema skrt. tasma bio, i reći, da je ovdje 
kao i u nom. dekl. i odpao, a m je nasporio. K tomu dolazi, da 
se je S iz nastavka sma u slovenštini izgubio, kao što je i u lit. 
tamui prema got. thamma, gdje je sliedećemu glasu asimilovan. 
— Kao što se iz ovoga vidi, odmakla se slovenština u ovom obliku 
daleko od one izvornosti, koja se jošte u sanskriti sačuvala, a još 
bolje se to opaža u ženskom obliku toj prema skrt. tasyai, send. 
tanhđi, got. thisai, gdje se je čitava tvorka sjai do pukoga 
j smanjila. 
Pošto smo ovako starobugarski dat. sing. razjasnili, preostaje 
nam jošte, da vidimo, kako s njim u hrv.-srbskom jeziku biva. 
Gori smo već kazali, da se u nominalnoj deklinaciji starobugarski 
dativ od hrvatskoga jedino u ženskih osnovih razlikuje i to jer 
izlazi ondje na m, a ovdje na #. Jedina Je pronominalna deklinacija, 
koju ovdje mimogrede napomenuti moramo. Poznato je, da hrvatski 
jezik uz prave dative na mu i one na m e, a i bez ikakvog krajnog 
vokala ima, kao mome, ovome, tome, dobrome ili tom, 
ovom, dobrom itd. Pitamo li odkle hrvatskom Jeziku ovi 
oblici, moramo reći, da su ovo pojavi nikli iz novijeg života jezika 
hrvatskoga i da ovi s pravimi oblici ništa zajedničkoga neimaju. 
Kao što u svakom jeziku, tako moramo i u hrvatskom dvojaki 
odsjek njegova života predpostaviti, i to prvi, u kojem su svi vokali 
podpunu etimologičku vriednost imali onako PO prilici, kao što to 
za staroindički i starobugarski reći možemo; a onda drugi noviji, 
u kojem su vokali kao sekundarni glasnici upotrebljeni u tu svrhu, 
da se težnji za lakšim izgovorom zadovolji. Već nam je Jagić do- 
