Selvstændighed trods deres forskjellige Tillemp- 
ninger, Planten i sin Helbed maa træde i Bag- 
grunden for sine enkelte Dele; GCellerne forhol- 
der sig til hverandre omtrent som Menneskerne 
i et Statssamfund. Denne Anskuelse var som 
sagt 1 lang Tid den herskende. 
Vækstpunkternes, d. e. Stengel- og Rod- 
spidsernes, Vækst og Celledeling var det første, 
som gav Anledning til, at der blev traadt op 
mod Sehleidens Celleteori:. Hofmeister beto- 
nede paa det bestemteste, at det ved denne Vækst 
og den derved foraarsagede Celledeling ikke var 
den enkelte Celle som saadan, der spillede Ho- 
vedrolien, men at det var Vækstpunktet 1 sin 
Helhed, Han 
gik endog saa vidt, at han sammenlignede Vækst- 
der var Åarsagen til Væksten. 
punktets Vækst med Fremskridningen af et Plas- 
modium, altsaa af en nøgen Plasmamasse, og 
Dannelsen af Grene med Dannelsen af nye Arme 
paa dette *). 
den voksende Stengel- eller Rodspids til den 
samme Ånskuelse, 
Cellerne og Retningen og Beliggenheden af Cel- 
levæggene saadan, at de i sine gjensidige. For- 
hold fuldstændig fyldestgjør almindelige mekani- 
ske Principer og Fordringer, hvorfor han med 
rette fremhæver, at det heles Vækst er Hoved- 
sagen, og at Celledelingen blot er noget, som føl- 
ger deraf. Sachs indførte for dem af de større 
Alger og Sopper, som blot bestaar af en eneste 
sammenhængende Cellehulhed, Benævnelsen ,ik- 
kecellulære Planter* og gjorde derved det før- 
ste Skridt mod vor nuværende Opfatning af en 
Efter denne bestaaw selv 
den største Plante i Grunden blot af en 
eneste 
Plantes Bygning. 
sammenhængende Protoplasma- 
masse, der blot er afdelt ved Cellevæggene. 
Disse sidste er naturligvis ikke fordelte regel- 
løst og uden Hensigt i Organismen, men fyl- 
destgjør almindelige mekaniske og fysiologiske 
Fordringer. 
Det er klart, at denne Teori berøvede de 
enkelte Celler den Individualitet, som Schleiden 
havde tilskrevet dem, og gjorde dem til under- 
ordnede Dele af den hele Plante. For det før- 
ste var imidlertid denne Opfatning kun en Teori, 
der vistnok havde betydelige Fortrin for den 
*) Se Prof.=Sars: Simple Organismer, , Naturen* 
1881, Pag 95. 
Ogsaa Sachs kom ved Studiet af 
thi her er Anordningen af 
forrige, fremfor alt sin Naturlighed, men dog 
savnede et tilstrækkelig bredt faktisk Grundlag. 
Men heller ikke dette udeblev længe, 
allerede en Mængde Undersøgelser, 
og der 
foreligger 
som taler til Gunst for den nye Teori. Som 
det fremgaar af ovenstaaende fordrer den, at 
Protoplasmaen i alle Celler eller dog i bestemte 
Någeli har 
i den senere Tid forsøgt at bevise, at man ogsaa 
Cellekomplekser hænger sammen. 
af andre Grunde nødvendigvis maa forudsætte 
en saadan Sammenhæng. Idet han gaar ud fra 
den Tanke, 
Protoplasma maa være visse Smaadele tilstede, 
at der i en bestemt Planteforms 
som ved Plantens Formering kan overføre dens 
karakteristiske Ejendommeligheder paa Afkom- 
met, og at disse Dele, som han kalder Idioplas- 
ma, maa være tilstede i hver enkelt af Plåntens 
Celler, da jo i Grunden enhver Celle kan ind- 
lede en Formering, kommer han ligeledes til 
Antagelsen af et Sammenhæng af disse Idioplas- 
mastrenge gjennem Cellevæggene. 
Ligeoverfor saadanne teoretiske Overvejel- 
ser staar den faktiske Paavisning af Plasmakom- 
munikation mellem forskjellige Celler der som 
et glimrende Bevis. Først opdagede Bornet 
Tilstedeværelsen af den hos forskjellige Havalger, 
senere kom Tanel, Strasburger, Russow, 
Gardiner og Andre med lignende Opdagelser. 
At paavise saadanne Forbindelser mellem for- 
skjellige Celler er paa Grund af Forbindelses- 
traadenes overordentlige Fimhed et meget van- 
skeligt Arbejde og mnæsten alene muligt ved 
Hjælp af mere og mindre indviklede Farvnings- 
metoder. I de fleste Tilfælder fimder Forbindel- 
sen Sted ved de saakaldte Porer*), d.e. paa de 
Steder af Cellemembranen, som ikke er fortyk- 
kede. 
er gjennemsat med yderst fine Aabninger, som en 
De Hinder, som lukker for disse Porer, 
Sil, og fra de Dele af Protoplasmaet, som naar 
hen til disse Steder, trænger fine Traade gjen- 
» 
*) Paa Cellemembranerne sees med temmelig svag 
Forstørrelse klare Punkter (tysk Tupfeln). Da 
man erholdt stærkere Forstørrelser, viste disse 
Punkter sig som Rør, der syntes at gaa tvert 
igjennem Cellevæggen; man antog dem for og 
vav dem Navnet ,Porer* eller , Porekanaler*, 
hvilke Navyne de hos os har beholdt, uagtet det 
senere viste sig, at de i den Ende, der vender 
udad, ere lukkede ved en fin Hinde. Det er 
denne Hinde man nu i den seneste Tid har fun- 
det at være gjennemhullet som en Nil. 
