19) 
Hellenerne. Men Herodot fortæller, at han ikke 
havde stor Glæde af sine Forsøg, thi disse Egnes 
klare Tænkere foragtede denne Lære, saasom 
Stjernekultus var dem fuldstændig fremmed. Nu 
derimod var Jordbunden langt mere modtagelig. 
Ved Filosofiens Udvikling var Grækernes gamle 
Guder komne i Forfald, og man kastede sig 
derfor med Glæde i Armene paa den orientalske 
Mystik. Den fatalistiske Verdensanskuelse, som 
raadede blandt Stoikerne, synes efter Håblers 
Undersøgelser at have været meget modtagelig 
for den astrologiske Lære, thi det var især hos 
denne filosofiske Skole, at Astrologien udviklede 
sig og vandt Udbredelse. Den græske Digter 
Maximus har efterladt et Skrift, der er af stor 
Betydning til Forstaaelse af den græske Astro- 
logi. Her bliver der givet Regler for de for- 
skjellige Forhold i Livet, og saagodtsom alle 
knytter sig udelukkende til Maanen. Men der 
gik ikke lang Tid hen, inden ogsaa Planeterne 
blev taget med i Beregningen, idet ikke blot 
deres Plads i Dyrekredsen havde en stor Betyd- 
ning, men ogsaa den Stilling, de indtog til 
hinanden indbyrdes. 
Men Astrologerne eller Chaldæerne, som de 
almindelig kaldtes, nøjede sig ikke med at holde 
sig indenfor Grækenlands Grændser. De trængte 
videre mod Vest og synes at være kommet til 
Rom ca. 100 Aar f. Chr. Der blev de mod- 
taget med aabne Arme, thi Romerne var jo 
fra tidligste Dage fortrolige med Qvertro. Deres 
Præsteskab havde udviklet et vel organiseret 
Spaadomsvæsen, og aldrig blev der foretaget noget 
Skridt, det være i offentlige eller private Anlig- 
gender, uden at Guderne blev spurgt enten ved 
Fuglernes Flugt og Skrig, Offerdyrenes Indvolde 
eller Jertegn paa Himmel og Jord.  Saameget 
 heldigere var det, at denne nye Lære kom, da 
man paa denne Tid saa smaat begyndte at tabe 
Troen paa disse gamle Anskuelser, og desuden 
kunde den pirre de forfængelige Romeres Nydel- 
sessyge. Enhver noget velhavende Patricier 
spurgte altid Chaldæerne tilraads. Skulde en 
Datter bortgiftes eller var en Søn født, maatte 
man ty til Astrologerne. Det synes, som om 
det især var det svagere Kjøn, der var denne 
Lære meget hengiven, og som aldrig undlod at 
forhøre sig om sine Fremtidsudsigter — ogsaa 
da var, som man ser, Damerne meget nysgjer- 
rige. Åt enkelte, som Cicero og Juvenal, op- 
traadte skarpt mod denne Humbug hjalp lidet 
eller intet; Spaadommen om, at Pompejus og 
Cæsar skulde naa en høj Alder og faa en rolig 
Død, kunde jo ikke styrke Astrologien; den 
Forskjel baade i Karakter og Skjæbne hos dem, 
der var født samtidig, var mangen Gang altfor 
iøjnespringende til, at den godt kunde oversees 
— der mangler ikke paa vægtige Grunde mod 
Lærens Rigtighed, men den var altfor tiltræk- 
kende, til at enkelte mere sandhedskjærlige 
Mænds Optræden kunde faa fordrevet disse falske 
Profeter. I Kejserdømmets Dage var Astrolo- 
gerne rigtig paa Mode. Historiken Sueton, der 
har skrevet de 12 første Kejseres Hof- og Skan- 
dalkrønike, omtaler utallige Astrologer, der blev 
betragtet som Statens vigtigste Personer.  En- 
kelte Kejsere danner dog en hæderlig Undtagelse, 
idet de forviste Åstrologerne, men trods de saa- 
ledes offentlig optraadte mod denne Svindel, 
havde de dog sine private Hofastrologer, der 
havde at vaage over sin Herres Ve og Vel. 
Saaledes er det ikke saa underligt, at selv Ti- 
dens lærdeste Mænd ikke fuldstændig formaaede 
at løsrive sig fra Indflydelsen af den herskende 
Overtro, at endog en "Tacitus var af den Me- 
ning, at man kunde læse Menneskernes Skjæbne 
ud af Stjernerne. 
I Kejserdømmets Tid udkommer det mest 
bekjendte astrologiske Værk, Tetrabiblos eller 
*de fire Bøger*. Tidligere havde man nøjet sig 
med de ofte meget tarvelige Skrifter, der var 
kommet fra Babylonerne Men da Astrologien 
var kommen 1 saa stor AÅnseelse, maatte den 
ogsaa fremtræde med et videnskabeligt Værk 
knyttet til et anseet Navn, forat Troen paa Læ- 
rens Rigtighed end mere kunde styrkes. Og 
hvad laa da nærmere end at antage, at Ptolemæus, 
Forfatteren af det paa den Tid mest bekjendte 
astronomiske Arbejde — Almagest — ogsaa havde 
leveret et astrologisk Skrift. Men Ptolemæus 
har kun efterladt sig en astrologisk Kalender, 
der indeholder Hovedsætningerne af den naturlige 
Astrologi, og saaledes er det lidet sandsynligt, 
at han skulde have været Forfatter af denne 
Astrologernes Bibel, der udelukkende beskjæf- 
tiger sig med den judiciariske. Han har maattet 
laane sit kjendte Navn for at styrke Kreditten. 
I Tetrabiblos bliver den astrologiske Lære sat 
i System og foruden de almindelige, tidligere 
kjendte, Satser om Planeternes og Maaneus Ind- 
flydelse paa Menneskernes Skjæbne, bliver der 
ogsaa givet Regler for Muligheden af at for- 
kynde det fremtidige af enkelte Fiksstjerner. 
Under de senere Kejsere tabte Astrologien 
meget 1 Anseelse, enkelte udstedte specielle For- 
bandelsesdekreter mod denne Læres Dyrkere, 
men sin værste Fiende fik den i Kristendommen. 
Kirkefædrene optraadte meget skarpt mod denne 
Fatalismus som uforenlig med den menneskelige 
Frihed, men ganske at udrydde den formaaede 
de ikke. Og vi ser jo ogsaa, at enkelte t. Eks. 
Augustin ikke ganske kan løsrive sig fra den, 
og at Origenes var af den Mening, trods al den 
Bitterhed og Ilterhed, hvormed han optraadte 
mod disse Svindlere, at Mennesket var for af- 
mægtigt til at udtyde de Hieroglyfer, der viste 
sig paa Himmelen; dette var kun muligt for 
Aanderne hinsides, og saaledes var det en be- 
drøvelig Vildfarelse, naar enkelte vilde give sig 
af med at tyde dem. De mange Sekter, som 
