79 
sende paa en Strækning af 3—4 km. Længde 
et fuldstændig bart Stykke paa en Fjeldskraa- 
ning; ikke en Busk, ikke et Græsstraa afbryder 
den sørgelige Ensformighed i denne af nedrul- 
lede Sten bestaaende Ørken. Alt synes saa 
ufrugtbart og øde, som om der hvilede en For- 
bandelse over Stedet. Og dog var her for 
endnu ikke 80 Aar siden en prægtig Skov af 
Kastanjetrær, som omgav den rige Landsby 
Rozet, som nu ligger begravet under Fjeldgru- 
set. En vakker Dag fik en Spekulant Lyst paa 
Skoven og bød Byen 22000 Kr. for den; blæn- 
det af de kontante Penge slog man til, solgte 
Skoven og dermed sin hele Velfærd. FEftersom 
Trærne faldt for Øksen forsvandt Byen, og 
efter nogle Aars Forløb maatte Indbyggerne 
forlade sine Huse paa Grund af de stadige Ned- 
styrtninger fra Fjeldet, og nu ligger Byen, som 
sagt, begravet under Sten. En sagkyndig Mand 
regnede endog senere ud, at Skovens Værdi 
alene som Brændemateriale var 7 Gange saa 
meget som Spekulanten havde givet. Dette er 
altsammen fuldstændig sandt og kan let kontrol- 
leres; thi der lever endnu Folk, som var med 
paa at omhugge Skoven til sit eget Fordærv. 
Den tydske Meddeler tilføjer følgende, der og- 
saa udmærket vel passer paa norske Forhold: 
Det kan vel ikke skade nu og da at minde om 
Skovødelæggelsens forfærdelige Følger: tykke 
Bøger kunde man skrive fulde derom og be- 
høvede i den Henseende blot at holde sig til 
sit eget Fødeland. 
Guldets Slidnmg. Hvor stærkt Guld er 
udsat for Slidning er en Kjendsgjerning, som 
vel de færreste har nogen Ide om; man kan 
uden at overdrive paastaa, at Guldmynter i Lø- 
bet af Aarhuudreder slides op til tynde Plader 
og i Løbet af Aartusinder bliver hængende fast 
ved sine Ejeres Hænder og Pengepunge og saa- 
ledes aldeles svinder væk. Den, som i lang Tid 
har baaret en Guldring, vil have faaet denne 
Erfaring stadfæstet. Man kunde vistnok gjøre 
denne Slidning mindre ved at tilsætte et haar- 
dere Metal, f. Eks. det med Guld ofte forbund- 
ne Platina-lignende Metal Iridium, men ophæ- 
vet vilde den ikke blive. I Myntværkstederne 
ved man dette altfor godt, og her har man net- 
op den største Interesse af at kjende Slidningen 
paa Guldmynterne, da Mynternes Vægt aldrig 
maa synke under en vis Grænse. I England 
fandt man, at den engelske Banks Guldmynter 
ikke kunde være mere end 33!'/; Aar i Omløb, 
uden at deres Vægt sank under den tilladelige 
Grænse, da Sovereigns aarlig aftager 0.4325 
Gran og Halv-Sovereigns 0.4379 Gran i Vægt. 
I Tyskland har man fundet næsten de samme 
Værdier, da de tydske og engelske Guldmynter 
ligner hverandre meget; 'Tyvemark-Stykkerne 
kan blive 50 Aar, Timark-Stykkerne 25 Aar i 
I 
| 
| 
| 
| 
Omløb. Det aarlige Tab kan beregnes efter 
Tusinder; amerikanske Fagmænd regner det til 
15000 Dollars for hver 7 Millioner Dollars. 
Det er, som man ser, ganske pene Formuer, 
der saaledes hvert Aar forsvinder. 
Den relative Fordøjelighed af forskjellige 
Kjødsorter.  Værdien af et Næringsmiddel be- 
stemmes først og fremst ved dets Indhold af 
Næringsstof; men ligesaa vigtigt er det at kjende 
Fordøjeligheden, naar det gjælder at bestemme 
Næringsværdien af en Spise. Den bekvemmeste 
Maade at undersøge Fordøjeligheden paa er ved 
Hjælp af den kunstige Mavesaft, som man faar 
ved at opløse Pepsin i ganske svag (0.2 pCt.) 
Saltsyre. Denne Methode anvendte Å merikanerne 
Chittenden og Cummins, idet de opløste 
5 g. Pepsin i I 1. af den fortyndede Saltsyre 
og i 200 em.” af denne Opløsning bragte 20 pg. 
for Sener, Fedt, Ben og Hud renset Kjød og 
lod det staa 22 Timer ved en Temperatur af 
38"—40"; bagefter blev det filtreret og Mæng- 
den af det opløste bestemt. Af Resultaterne kan 
følgende anføres: Af 200. kogt Oksekjød blev 
der gjennemsnitlig under disse Betingelser opløst 
4.046 g.; sætter man denne Mængde = 100, saa 
blev der af Kalvekjød opløst 94.9; Faar 92.2; 
Lam 87.9; Høne, lyst Kjød 86.7, mørkt Kjød 
84.4; Laks 92.3; Makrel 86.2; Flyndre 85.5; 
Gjedde 83.0; Sild 82.3; Abor 81.0; Aal 71.8; 
ung Hummer 87.8; stor Hummer, Hun 79.1, 
Han 69.1; Krebs 67.0; Froskelaar 80.4; raat 
Oksekjød 142.4, det sidste viste sig altsaa me- 
get fordøjeligere end det kogte Oksekjød. Kjød 
af yngre Dyr er vanskeligere at fordøje end 
Jordbundens Selvrensmmg. dJ.Soyka har 
ved en Række KEksperimenter undersøgt Jord- 
bundens Evne til at optage giftige Substanser 
af Opløsninger og spalte dem. Han anvendte 
bl. a. forskjellige concentrerede Opløsninger af 
Strychninsalte, som han i Mængder paa 10 cm.* 
daglig heldte paa Miinchener-Kiseljord, som han 
havde 1 0.8 høje Rør. Naar Væsken begyndte 
at rinde ud forneden, viste den sig fuldstændig 
strychninfrii Han heldte derpaa saameget af 
Opløsningen paa, at Jorden ikke kunde optage 
mere af Strychnimsaltet og fandt, at Jorden 
havde optaget 0.4 pCt. af sin Vægt ren Strych- 
nin «fra Væsken. Lignende Resultat fik han 
med Salte af andre Alkaloider som Kinin, Mor- 
fin og Atropin, og ved dem alle er det at mær- 
ke, at Jorden optager mere, naar en bestemt 
Mængde af Opløsningen bliver den tilført i smaa 
Portioner, end naar alt tilsættes paa én Gang. 
Saltene bliver imidlertid ikke tilbageholdte af 
Jorden som saadanne; de spaltes derimod fuld- 
stændig i Syre og Alkaloid, idet den hele Mængde 
Syre gjenfindes i Filtratet. —Alkaloidet forefin- 
Oo 
