afløses af (rigtignok ikke 
Minima. Og over Havene omvendt. Denne 
Lufttrykfordeling er jo en ligefrem Følge af 
den modsatte Opvarmning og Afkjøling af Land 
- og Hav Sommer og Vinter. Den fremherskende 
Vindfordeling følger selvfølgelig disse Lufttryk- 
situationer, saaledes at Vinden blæser fra det 
høje md imod det lave, 
Jordrotationen paaskraa mod Isobaren*) og af- 
bøjet paa den nordlige Halvkugle tilhøjre, paa 
den sydlige tilvenstre. Vinden kommer saaledes 
paa Kontinenternes Østkyster om Vinteren til 
at blæse fra NW**). Den kommer følgelig fra 
deres koldeste, tørreste Del og bringer disse 
Egenskaber med sig lige ned til Havet. 
Østkysternes strenge Vinter. Om Sommeren 
kommer der til at blæse fugtige og (paa Grund 
af de her sydgaaende kolde Havstrømme, hvor- 
om mere senere) kjølige Søvinde. Temperaturen 
bliver lav baade Sommer og Vinter. Vestky- 
sterne har paa den anden Side om Vinteren 
milde sydlige Havvinde. (1 Europa kommer 
Vinden hele Vinteren fra SW, og Sydvesten er 
vor varmeste Vind). Om Sommeren bøjer den 
om paa W og NW; altsaa ogsaa da Søvinde. 
Forskjellen i Temperatur Sommer og Vinter 
imellem udjevnes herved betydelig. Østkysterne 
har om Vinteren ringe relativ Fugtighed, ringe 
Skydække og Mangel paa Nedbør, om Sommeren 
et raat, taaget Vejr.  Vestkysterne derimod Aaret 
rundt høj relativ Fugtighed og Skydække og 
regelmæssig Nedbør. Sidestykker til disse oven- 
omtalte Forhold fra Kontinenternes Øst- og Vest- 
kyster gjenfinder vi ogsaa paa nordligere Bred- 
der i de klimatiske Forhold paa Halvøer og 
større Øer, men selvfølgelig adskillig atsvækkede. 
Den skandinaviske Halvø leverer især om Vin- 
teren et smukt Eksempel herpaa. 
Her kan ogsaa passende omtales den be- 
tydningsfulde Rolle Havstrømmene spiller 1 Jor- 
dens Temperaturordning. Havstrømmene skylder 
hovedsagelig de fremherskende Vinde sin Tilvæ- 
relse. Vinden soper Havets Qverflade med sig. 
Blæser den, saaledes som det overalt viser sig 
over Havene, overvejende fra en og samme Kant, 
forplanter dens Virkning sig nedad i alt dybere 
og dybere Lag, indtil 1 Tidens Længde den 
hele Vandmasse kommer igang og vælter frem 
som en konstant Strøm ofte af betydelige Dimen- 
sioner. Alt eftersom den kommer fra varme eller 
kolde Egne, tjener den som Bærer af betyde- 
lige Kvantiteter Varme eller Kulde, fjernt bort 
fra deres Udspring. Da nu de sydlige Vinde 
blæser op langs Kontinenternes Vestkyster, kom- 
mer de varme mnordgaaende Strømme til at 
nær saa udprægede) 
*) Isobarerne er Linjer, som er trukne gjennem de 
Steder, hvor Barometerstanden er den samme. 
4) Jeg benytter idenne Afhandlng de nu almin- 
delig antagne Betegnelser: W for Vest, FE for 
Øst, N for Nord, S for Syd. 
dog paa Grund af 
Heraf 
87 
drives op langs disse, medens de kolde sydgaa- 
ende Polarstrømme følger Nordenvindene paa 
deres Vej ned langs Østkysterne.  Vimde og 
Havstrømme forener følgelig sin opvarmende og 
afkjølende Virksomhed og foraarsager forenede 
de overordentlige Forskjelligheder i Klima paa 
de store Fastlandsmassers østlige og vestlige 
Bredder. Sammenligner man Retningerne af 
Strømningerne 1 Havene med den gjennemsnitlige 
Fordeling af Lufttrykket, vil man finde Bekræf- 
telse paa den Antagelse, at Vinden er den 
bevægende Kraft, deri, at Havet kredser rundt 
de store barometriske Minima. 
Højfjeldsklimatet frembyder mangfoldige 
Foreteelser af den største Interesse, om det end 
endnu er saa, at det er mindre studeret, da 
det udkræver Stationer 1 Højder over Havet, 
hvor Mennesket nødig tager sit Ophold. Jeg 
kan her blot nævne nogle af de betydnings- 
fuldeste klimatiske Fjendommeligheder, der ud- 
mærker Bjergegnene og selv disse 1 størst 
mulig Korthed. 
Luftens egen Tyngde og Jordens Rotation 
pakker Luttlagene tættere og tættere sammen 
mod Jordens Overflade. Luftens Tryk afta- 
ger følgelig med voksende Afstand fra Jor- 
dens Centrum. De uregelmæssige Variationer i 
Lufttrykket aftager ogsaa med Højden i samme 
Forhold som Lufttrykket selv. 
Solstraalingens Intensitet (Insola- 
tionen) tiltager opad. Dette er fuldkommen 
naturligt, naar man erindrer, at Atmosfæren 
tyndes udad og altsaa kun formaar at absor- 
bere alt mindre og mindre Kvantiteter Varme. 
Denne Insolationens Tiltagen gaar saa meget 
raskere for sig, da Vanddampene absorberer 
udstraalet Varme stærkere end tør Luft, og 
Luftens Vanddampgehalt aftager opad 
meget raskere end Lhufttrykket selv. Paa den 
anden Side foregaar der af samme Aarsager en 
stærkere Varmeudstraaling om Natten. 
Temperaturen aftager med voksende 
Afstand fra den fornemste Varmekilde, som 
for Luften er Jorden selv. Denne Temperatur- 
aftagen er meget afhængig af lokale Forhold. 
Den udgjør gjennemsnitlig 09%,5—00.6 0. pr. 100 m. 
Stigning. Den har en udpræget aarlig Periode 
Oo" 
og 
med Maksimum om Sommeren og Minimum om 
Vinteren. Imidlertid viser Undersøgelser, ja 
simpel Erfaring, at der finder betydelige Und- 
tagelser — Anomalier — Sted fra denne Regel, 
særlig i Bjergegne. Man ser saaledes 
at Temperaturen i Dalbunden er lavere end 
oppe langs Fjeldsiderne, især 1 varme, vindstille 
Nætter. Den samme lagttagelse har man ogsaa 
gjort over Sletteland, men her særlig om Vin- 
teren og ofte gjennem lang Tid, naar Markerne 
dækkes af Sne. Aarsagen maa søges i den 
natlige Varmeudstraaling fra Jordoverfladen, hvor- 
ved denne afkjøles. Den kolde Luft kommer 
stadig, 
