Tusinder af hvide Lilier og det forekommer mig 
hævet over enhver Tvivl, at Blomsterne 1 Paris 
ere meget mindre og have en langt svagere Lugt 
end i Christiania. 
V. 
Safran (C'rocus sativus, L.). Fra de ældste 
Tider har Safran været kjendt og dyrket til 
Kryderi, Farvestof og Mediem. For et Par 
Hundrede Aar siden udkom der endog et eget 
Skrift om de mangfoldige medicinske Virkninger, 
som man tillagde denne Plante. Den er sand- 
synligvis endnu ikke fundet i virkelig vild Til- 
stand, og dens oprindelige Fædreland kjender 
man heller ikke. Der er nogen Grund til at 
tro, at dette maa søges i Lille-Asien eller Per- 
sien, ja maaske endog saa langt mod Øst som 
i Kashmir; ialtfald har den der i meget lang 
Tid været dyrket i stor Udstrækning. De værdi- 
fuldeste Gaver, som baade Folket og dets Her- 
sker, Mirza Heidur, i Aaret 1548 kunde sende 
Indiens Stormogul, bestode 1 de vel kjendte 
store og smukke Omslagstørklæder for Damer 
(,Shawls*) og Safran. Det aarlige Udbytte af 
Safran i Kashmir angives nu til omtrent 1000 Kg. 
Man kjender endnu ikke denne Plantes 
Frugt, og det har heller ikke lykkes at frem- 
kalde denne ved kunstig Befrugtning med Blom- 
sterstøvet (Pollen) af den samme Art, men vel 
derimod naar dette tages af en anden Art 
(Crocus graecus, Chapell.), der dog maaske kun 
er en Varietet af OCrocus satwus. Heraf har 
man troet at kunne trække den Slutning, at 
den nu dyrkede Form af Safran ikke skulde 
være en egen Art, men kun en Bastard, som 
er fremkommen ved Krydsning af to andre Arter. 
Det er vistnok muligt, at den manglende Udvik- 
ling af Frugt kan forklares som en Følge af 
Bastarddannelsen; men af Erfaring har man 
ogsaa lært, at flere Kulturplanter, som 1 meget 
lang Tid kun have været formerede ved Sæt- 
kviste (,Stiklinger*), Rodskud, Knoller o. s.v., 
eller med andre Ord uden Kjønsavl, efterhaanden 
tabe Evnen til at danne Frø: da nu Safran- 
planten har været dyrket saaledes maaske 1 et 
Par Tusinde Aar eller mere, synes det at ligge 
nær i denne Dyrkuingsmaade at søge Forkla- 
ringen til den manglende Frødannelse. 
Som et af Orientens Produkter omtales 
Safran (, Karköm*) kun paa et Sted 1 det gamle 
Testamente (Salomos Høisang K.4. V. 14), hvor 
den forekommer sammen med andre aromatiske 
Stoffe, saasom Virak, Myrrha, Kanel o. s. v. 
I de homeriske Digte" nævnes den paa to Steder 
(I. VIII. 1. XVI 347), og paa det ene af 
disse tales der om Morgenrødens safranfarvede 
Klædning. Saadanne Klæder bleve senere meget 
moderne blandt Damerne i Grækenland, og mange 
af Oldtidens Forfattere lade gjerne Gudinder, 
Nymphber og lignende Damer fremtræde med 
safranfarvede  Klæder eller Slør. Kundskaben 
om den berømte Farve gaar saaledes i dette 
Land vistnok meget langt tilbage i Tiden; men 
hermed er det dog ikke godtgjort, at de ældste 
Digtere med egne Øine havde seet den mnavn- 
kundige Krökos. Derimod ved man med Vis- 
hed, at den var kjendt af Theophrast, der 
levede i det 4de Aarhundrede f. Chr. — Han 
sjelner endog mellem den vilde, ikke duftende 
(9: Crocus vernus eller en lignende Art) og den 
dyrkede, duftende Safran (2: Croeus sativus). 
I det første Aarhundrede f. Ohr. blev der ogsaa 
dyrket Safran i Qmegnen af Rom, hvor man 
havde hele Haver af Safran, der baade blev 
brugt til Pryd og tillige ansaaes for at være 
en Plante, hvoraf Bierne kunde samle Honning. 
Senere siger Plinius (XXI. 6. 17), at det ikke 
kunde lønne sig at dyrke Safran i Italien, og 
heraf kan man slutte, at store Masser af denne 
Vare, fornemlig i Keisertiden, bleve indførte fra 
Orienten. Blandt meget andet hørte det nemlig 
til den Tids eiendommelige Luxus, at Vand, som 
man havde gjort vellugtende med Safran, blev 
sprøitet over Tilskuerne i Theatrene. Ja den 
blev endog brugt til at gjøre Badevand vellug- 
tende, til Udstopning af Sofapuder o. s. v. 
Plinius siger ogsaa (XXI. 6. 7. & 20. 81), 
at man brugte Safran til at give Vin, især de 
søde Sorter, en behagelig Smag, og paa et andet 
Sted lægger han til, at man, efter at have 
nydt Safran, ikke blev beruset af Vin, ja at 
man endog kundé forebygge denne Tilstand, 
ved at bære en Krands af Safran paa Hovedet. 
Af mangfoldige Steder hos de græske og ro- 
merske Forfattere faar man et levende Billede 
af den Betydning, Safranens Farve og Lugt har 
havt 1 den udsøgt overdaadige Levemaade hos 
de sydeuropæiske Kulturfolk. 
I vor Tid er det en! vel kjendt Sag, at 
Safran, som er en meget kostbar Vare, forfalskes 
med en Mængde forskjellige Gjenstande; men 
det turde kanske være mindre* kjendt, at en 
saadan Forfalskning allerede omtales af den be- 
rømte Læge Dioscorides (d. m. m. I. 25), der 
levede i Rom 1 det første Aarhundrede e. Chr. 
I flere af de større tyske Byer førtes der i det 
l4de og l1dde Aarhundrede en meget skarp 
Kontrol mod Forfalskning af Kryderier og for- 
nemlig de to vigtigste af disse, Peber og Safran. 
I Niirnberg gik det i Aarene 1444 og 1456 
endog saa vidt, at baade Mænd og Kvinder 
bleve brændte eller levende begravede, fordi de 
havde forfalsket Safran. 
Den bekjendte Biskop i Sevilla, Isidor 
(4+ 686), omtaler Safran alene som en fra Ori- 
enten indført Vare. I Spanien er den neppe 
bleven dyrket før i Midten af det 1Ode Aarhun- 
drede, da den blev indført til Catalonien og 
