Vindstød farer 
s knitrende som Vindens Susen*, 
gjennem Skovens Trætoppe*, 
yfjærn Susen 
af en Storm*, ,Susen som af en Storm*, .,su- 
sende som af en forbigaaende Hvirvelvind*, 
ysom en sagte Vinds Susen*, ,sagte Vindsus*, 
p Vindens sagte Susen i en Skov*, ,Piskning 
med Ris*, , Viften*, ,svagt sitrende, som naar 
man i Frastand vifter med et Stykke Papir", 
et Klæde*, ,Havdøn*, 
ytung, dump Lyd, Havdøn*, ,feiende Lyd, som 
ysom Viftning med 
naar tør Sne farer hen over en Isflade*, ,,som 
naar man holder et Tørklæde i to Hjørner og 
med det*, 
over os fra Vest til Øst*, ,svagt knitrende som 
slaar »som om en ”Tordenlyd gik 
Udladningen af elektriske Gnister fra en Elek- 
trisermaskine*. 
30te August 1885. 
Sophus Tromholt. 
Ræven. 
(Af Vogt og Specht: Pattedyrene). 
Vor ræv (Camis vulpes), hvoraf Specht har 
fremstillet en hel familie, kan tjene som typus 
for en undergruppe, der udmærker sig ved en 
spalteformig pupil, korte ben, busket hale og 
lange, smale og krummede hjørnetænder. Dette 
dyr, der er udbredt i alle tempererede og endog 
kolde zoner paa begge halvkugler, varierer be- 
tydeligt med hensyn saavel til farven som ogsaa 
til pelsens værdi.  Ialmindelighed skattes de skind 
mest, der hidrører fra dyr fra de koldere egne 
og som er fældte om vinteren. —Pelsens farve 
har ligeledes stor indflydelse paa dens handels- 
værdi. De ganske unge ræve er strax efter 
fødselen sortagtige; den gule farve tiltager med 
alderen, og hos de voxne dyr er det blegt gul- 
røde fremherskende, hyppig med en mørk stribe 
langs ryggen. Men alt efter landene, aarstiderne 
og andre endnu ukjendte aarsager kan der findes 
«de mangfoldigste skatteringer fra sort til hvidt, 
fra rødt til graat og fra brunt til gult. 
Ræven lever aldrig sammen i flokke; den 
jager alene eller i det høieste med sin familie. 
Den graver sig underjordiske boliger, der alt 
efter lokalforholdene ofte er anlagt med stor 
dygtighed og altid har flere udgange eller grene, 
der udmunder sammen 1 et centralt kammer, 
hvor familien sover om dagen. Her føder ogsna 
hunnen sine unger, som den pleier temmelig 
længe. Forøvrigt søger ræven gjerne ved magt 
eller ved list at sætte sig 1 besiddelse af boliger, 
137 
der er udgravede af andre dyr, som f. ex. af 
grævlingen eller endog af kaninen og af bo- 
bakken i Ruslands stepper. Naar den ikke kan 
fordrive den retmæssige besidder, affinder 
den sig, som det synes, med ham i mindelighed. 
At den ikke for alvor bider an med grævlingen, 
kan jo ikke forundre os, da dennes styrke er 
betydelig større. Men langt vanskeligere er det 
at tro paa fortællingerne om, at kaniner og 
ræve skal være fundne levende sammen i god 
forstaaelse 1 en og samme bolig. 
Svarer ræven til det ry, som fabeldigterne 
har skaffet den? dJa og nei. Paa samme tid, 
som man har overdrevet dens forstand, sluhed, 
list og forstillelseskunst, har man tillige nedsat 
de dyrs evner, hvormed man har bragt den i 
berøring. Den besidder tilvisse i høi grad alle 
de egenskaber, der udfordres til en slu tyvs 
haandtering, og viser endog ofte et vist lune 
eller skjelmsk humor ved siden af overraskende 
træk af en forunderlig enfoldighed. Hidset og 
jaget forstaar den med mærkværdig dygtighed 
at unddrage sig alle jægrenes og hundenes for- 
følgelser. Den sætter alting iværk for at naa 
sit ølemed: list og forvovenhed, hurtighed i be- 
vægelserne,udholdende taalmodighed og nøle under- 
søgelse af lokaliteterne. Dens handlemaade er 
visselig meget forskjellig, alt eftersom den føler 
sig 1 fuldstændig sikkerhed eller frygter nogen 
fare. Den vover sig ogsaa om dagen ud paa 
jagt, naar den ikke behøver at frygte for hverken 
hunde eller mennesker; men den forlader ikke 
sin hule før nattens udbrud, naar dens fine lugt 
eller skarpe øre varskor den om, at det kunde 
løbe ilde af. Den løber og springer fortræffe- 
ligt, kryber som en slange lydløst henad marken, 
naar den vil nærme sig et bytte eller dække 
sig, og forstaar at udslette sit spor saa vel, at 
ofte de bedste hunde lader sig føre vild. Hun- 
Saa 
« geren forblinder den sjelden, men naar den ser 
leilighed til det, dræber den uden barmhjertighed 
og langt mere, end hungerens tilfredsstillelse 
kræver. 
I vore kulturlande, hvor større og stærkere 
rovdyr ganske mangler, er ræven tilvisse den 
farligste fiende for alslags vildt, thi den an- 
griber endog de unge raadyr, uden derfor at 
skaane andre mindre dyr. Jægrene forfølger 
den desto ivrigere, fordi den spiller dem mangt 
et puds, og ligesom for ulvens vedkommende 
anvendes alle mulige midler til dens udryddelse. 
Men om man end maa indrømme alle de 
ødelæggelser, som ræven anretter i hønsegaarde 
og jagtrevierer, og om man ogsaa skriver paa 
dens regning de faa druer, som den, naar de 
ikke hænger den for høit, fortærer som &des- 
sert, efterat den har spist en hane eller en 
and tilaften, saa maa man dog ogsaa medgive, 
at ræven idetmindste 1 vore trakter (Tyskland) 
lever hovedsagelig af markmus, hvoraf den for- 
