gaa saa meget, at deres næring er høist vari- 
abel, forskjelligartet alt efter omstændighederne 
og lokaliteterne. — Først og fremst synes de at 
foretrække insekter, dernæst saftige frugter, og 
hvor saadanne findes i tilstrækkelig mængde, 
angriber de hverken dyr eller mennesker. Men 
slipper denne næring op, saa maa pattedyr og 
fugle levere det manglende næringsstof. De 
nærmer sig saa sagte de sovende dyr eller men- 
nesker, at disse ikke vaagner, og suger sig med 
læberne fast til et nøgent sted, hos mennesket 
fortrinsvis til de udenfor sengetæppet fremstrakte 
hvorved stedet bliver næsten ufølsomt: 
derpaa gjennemborer de huden med de smaa 
krogede fortænder, hvorved der opstaar et lidet 
saar i lighed med de af blodiglen frembragte, 
og som alt efter individualiteten hos den bidte 
bløder efter i kortere eller længere tid. Man 
har i en uhyre grad overdrevet virkningerne af 
disse bid og efterblødninger, og sindige forskere, 
der selv er blevne bidte, har med rette gjort 
opmærksom paa, at saa hyppige som vampyrerne 
er i mange trakter af Sydamerika, vilde det være 
aldeles umuligt at holde kvæg mere, ifald deres 
næring udelukkende bestod af blod. Martin har 
gjort indgaaende forsøg 1 et isoleret staaende 
hus, hvor han i et vel tillukket værelse holdt 
nogle bladnæser sammen med forskjellige fugle 
og pattedyr. Vinduet var tilgitret, saaledes at 
der kunde komme insekter ind, og en klase ba- 
naner hængte under loftet. ,Saalænge der nu 
fandtes frugter under loftet og insekterne havde 
fri adkomst, nærede bladnæserne sig af disse: 
men lukkedes vinduesskodderne, saa at insekterne 
hindredes fra at trænge ind, saa laa der altid 
den følgende morgen nogle fugle døde paa gulvet, 
berøvede sit blod. Den næste morgen var der 
tillige spist af fuglene. Først efter den tredie 
og fjerde nat viste der sig spor af blod paa 
pattedyrene". Det skulde altsaa være hungers- 
nøden, der gjør vampyrerne blodtørstige; imid- 
lertid bør der vel ogsaa gjøres opmærksom paa, 
at det her kan forholde sig paa samme maade 
som for andre dyrs vedkommende, der 1 visse 
trakter f. ex. angriber mennesket, 1 andre ikke. 
tæer, 
Fluesop og Berserksgang. 
Af Prof. Dr. Schiibeler*). 
Fluesoppen (Amanita muscaria Pers.) er 
meget almindelig i det mindste til Saltdalen; 
i Østerdalen gaar den over Granens Grænse. 
Findes ogsaa paa Færøerne. Der er neppe 
*) Aftryk med Forf:'s Tilladelse af Norges Væxt- 
rige", 
140 
nogen Årt af den hele Familie, der er saa vel 
kjendt som denne og næsten enhver, der har 
nogen Interesse for saadanne Ting, ved, at den 
er giftig. Linné anbefaler Fluesop som et 
meget godt Middel mod Væggelus. 
I de gamle norske historiske Skrifter om- 
tales det paa mangfoldige Steder, at man i Old- 
tiden havde et eget Slags Kjemper, som kaldtes 
Berserker, det vil sige Mænd, der til visse 
Tider overfaldtes af et vildt Raseri, som for 
Øiebliket fordoblede deres Kraft og gjorde dem 
ufølsomme for legemlig Smerte, men tillige dø- 
vede al Menneskelighed og Fornuft hos dem og 
gjorde dem lig vilde Dyr. Dette Raseri, der 
kaldtes Berserksgang, indfandt sig ikke alene 
i Kampens Hede men ogsaa under anstrængende 
Arbeide, da de Mennesker, der angrebes af dette, 
udrettede Ting, som” ellers syntes ugjørlige for 
menneskelig Kraft. Denne Tilstand siges at 
have begyndt med Skjelven, Klapren i Tænderne 
og Kulde i Legemet, hvorpaa Ansigtet svulmede 
op og skiftede Farve. Hermed forbandt der 
sig en stor Hidsighed, som endelig gik over til 
fuldkomment Raseri, under hvilket de hylede 
som vilde Dyr, bede i Randen af Skjoldene og 
nedhug alt, hvad der mødte dem, uden at sjelne 
mellem Ven og Fiende. Naar denne Tilstand 
ophørte; paafulgte en stor Sløvhed og Kraftløshed, 
der kunde vare en eller flere Dage. 
Alt som medieimmsk Studerende og senere 
som practicerende Læge har jeg med særlig 
Forkjærlighed behandlet Toxicologi og fornemlig 
de giftige Stoffe, der komme af Væxtriget. Fra 
hin Tid staar det endnu levende for min Erin- 
dring, at jeg, ved at sammenholde alle de Symp- 
tomer, der viste sig under den saa kaldte Ber- 
serksgang, kom til den OQverbevisning, at denne 
Paroxysme neppe kunde være noget andet end 
et Slags Forgiftning, hvis Symptomer nærmest 
mindede om Virkningen af Fluesop. Naar man 
hermed sammenligner den Beskrivelse, som K ra- 
scheninnikow, Steller og Erman meddele 
af Symptomerne under den Berusningstilstand, 
hvori Kamtschadaler og andre af de nordøstlige 
asiatiske Folkeslag komme efter Nydelsen af 
Fluesop, da er Overensstemmelsen saa umiskjen- 
delig, at min tidligere Hypothese faar stor Lig- 
hed med en Kjendsgjerning. Nogen Tid efterat 
jeg var kommen saa langt i denne Sag, fandt 
jeg tilfældigvis, ved at søge efter noget andet, 
at den svenske Professor Samuel Ødman for 
100 Aar siden har udtalt den samme Mening, 
uden dog at føre synderlig Bevis for Rigtig- 
heden af denne Hypothese. 
De ovenfor nævnte russiske Forfatteres Med- 
delelser kunne i Korthed gjengives saaledes: 
Siden Kamtschadalerne ere komne 1 nærmere 
Forbindelse med Russerne, have de begyndt at 
drikke Brændevin og overlade Brugen af Flue- 
sop til deres omstreifende Naboer Korjakerne, 
