142 
for at komme i den her nævnte Tilstand, maa 
være blevet forvaret hos enkelte som en Hemme- 
lighed. — Berserkerne vare frygtede af alle og 
kunde i en vis Forstand tiltvinge sig, hvad de 
vilde; det ligger derfor ogsaa i Sagens Natur, 
at de paa bedste Maade søgte at opretholde denne 
eiendommelige Anseelse lige over for det store 
Folk. — Sandsynligvis er da ogsaa Kundskaben 
om det stimulerende Middel gaaet som en Hem- 
melighed fra Mand til Mand. Endog 1 vor Tid, 
ja selv i vor egen Hovedstad, har man, som be- 
kjendt, enkelte ,hemmelighedsfulde* Midler, der 
gaar I Arv fra Slægt til Slægt. 
Den mindre oplyste Del af Folket har ri- 
meligvis anseet Berserksgangen som en overna- 
turlig Tilstand, der blev stillet i Classe med 
Trylleri eller lignende Gjenstande; ja man har 
maaske endog troet, at”Berserkerne vare besatte 
af Dæmoner; men dette har dog ikke været 
Tilfældet med oplyste Folk. At man alt i Be- 
gyndelsen af det Ilte Aarhundrede har betragtet 
Berserksgangen som en Tilstand, hvori Vedkom- 
mende selv var Skyld, fremgaar med Bestemthed 
af følgende: Før Erik Jarl forlod Norge, sam- 
menkaldte han (1015) Lendermændene og de 
mægtigste Bønder, for at raadslaa med dem om 
Lovgivningen og Rigsstyrelsen. Ved dette Møde 
blev Holmgang afskaffet samt Berserker og Rans- 
mænd lyste fredløse. I Thorlak's og Ketil's 
islandske Christenret, der i Aaret 11923 blev 
antaget som Lov for Island, findes blandt andet 
følgende Forordning: , Dersom nogen vaar Ber- 
serksgang, straffes han med tre Aars Landsfor- 
visning (»fjörbaugsgard*) og det samme gjelder 
ogsaa for de Mænd, som ere tilstede, dersom de 
ikke binde ham; men naar de binde ham, straffes 
ingen. (Gjentages dette, saa mmdtræder Straffen*. 
Her synes enhver Commentar at være over- 
flødig. 
Den første Sommerfugl. 
Af Forsteand. Hagemann. 
«Det er først i Maj, og Dagene er blevne 
saa lyse og lange, medens Sol og Regn har 
smeltet Vinterens Snelag. Sæljen har pyntet 
sig med sine gule Gaasunger, og Aspen leger 
med sine bløde Blomsterrakler, medens i Uren 
og i Grusbakkene langs Elven Saxifraga op- 
positifolia staar i sit fuldeste Vaarflor. I Sol- 
væggen har allerede vist sig en og anden af de 
overvintrede Neslesommerfugle, og under Stenene 
de første Skalinsekter, Staphylinus'er, Seronia' 
Arter og andre Rovbiller, men der er intet Liv 
og ingen Rørighed i dem endnu, dorske og 
matte ligger de som i en halv Dvale og venter 
paa mere Sol og Varme for ligesom at optines 
og blive skikkede til at udføre sine forskjellige 
Livsfunktioner. 
Og dog er det paa denne Tid, naar Åar- 
hanen spiller 1 Lierne, og den første Linerle 
indfinder sig paa Gaardspladsen, at Taeniocampa 
gothica, en vakker Skumringssommerfugl, lever 
sit korte Vaarliv under Older og Hæg langs 
Elvene og paa de talrige Smaanæs. laar er 
dog alting saa sent, og det er vel tvivlsomt om 
dens Flyvetid endnu er begyndt, men Vejret er 
iaften saa lunt og mildt, og hele Naturen har 
et saa vaarligt Præg, at vi alligevel vil gjøre 
et Forsøg; vi faar os ialfald en prægtig Tur 
langs de af sin lange Vintersøvn vaagnede, nu 
lystig smaapludrende Elve. Vi rister Støvet 
af Haaven, som har hængt der ubrugt og glemt 
siden ifjor og som lokker saa mange glade Bil- 
leder frem af Sommerens brogede Insektliv. 
Naftaflasken maa fyldes og Naalene ordnes, og 
saa fløiter vi paa ,Snapsen*, som gjerne følger 
med, og giver os ned paa Klvbakken. Der er 
saa lidet Vand i Junkerdalselven nu, at det 
ikke er Umagen værdt at bruge Baad. Koma- 
gerne er jo tætte, og med lidt Behændighed 
hopper vi over paa de glatte Stene, medens 
sSnapsen faar pladske efter, som han bedst 
kan. Vi gaar over Henriknæsset, hvor en Hare 
smutter ind mellem Buskene, opover Bakken 
mod Planteskolen og henimod det store Aspe- 
næs nedenfor Ropashølen. Marken er optinet, 
men har endnu ikke antaget sin rette Vaarfarve, 
skjønt et svagt Grønskjær vidner om, at Safterne 
begynder at vaagne, ligesom hist og her et Tæppe 
af Gulveis slutter sine friske Blade om de kun 
halvt udsprungne Knopper. Daphne mezereum 
pranger dog allerede med sine vakkre rigt dut- 
tende Blomster, men Træerne 1 Almindelighed 
har endnu ikke bragt det videre end til de 
svulmende Knopper, der udspreder den fine 
Balsamduft, der er saa ejendommelig for 
Vaaren. De umaadelige Asper med sine 
glatte, graagrønne Kjæmpestammer vrider sine 
nøgne Årme og se fornemme og næsten frem- 
mede ud mellem Furuerne og de hjemlige Birke. 
Heller ikke Hæggen har endnu bragt det vidt, 
og der maa nok mere Regn til førend den ud- 
folder sit hvide Blomsterflor, medens derimod 
Olderen, som i en hel Tykning hænger ud over 
Elvebredden, allerede staar i fuldeste Blomstring. 
Solen daler netop bag Haronaasen, hvis brede 
Sneryg rødmer i dens sidste Straaler, medens 
Ølfjelds Toppe allerede ligger i Skygge. Netop 
som det sidste Solglimt svinder bag Aasen, og 
de første Aftenskygger lurer sig over Skoven, 
farer noget mørkt forbi os. Hurtigt, førend vi 
faar Haaven frem, kaster det sig ned 1 det 
visnede Løv, der som et tæt Lag dækker Mar- 
ken og gjør det umuligt at opdage andet end 
de gule og brune Blade i de utalligste Nuancer. 
Pilsnart stryger den ene efter den anden af de 
