delse skulde lykkes eller ej. Derfor besluttede 
jeg at opgive et Ræveskimd for at opnaa et 
Sjøkoskelet! Men saa hændte det, medenus jeg 
levede paa Nordsiden for at studere Sælerne, at 
jeg en Eftermiddag var ude paa Jagt og havde 
havt dygtig liden Lykke med mig; og som jeg 
derfor ivrigt spejdede omkring efter noget at 
skyde, saa jeg et godt Stykke ifra mig en Mester 
Pesets (saa kaldes han paa disse Kanter) lu- 
skende om nede paa Stranden, søgende hvad 
han kunde opsluge. Baade Ræveskind og Sjøko- 
skelet var en for stor Fristelse for en svag Mand, 
som havde en tom Jagttaske, op som vidste sig 
flere Mil fra baade civiliserede og uciviliserede 
Mennesker.  Desuden var Lejligheden for yp- 
perlig — og jeg erindrede mig, hvad jeg i min 
Barndom læste i Fædri Fabler om Lejligheden 
— for nu vandrede min blaabrune Ven ud paa 
et langt Næs, som var saa smalt, at om jeg 
naaede Midten af dets Grundlinje, før Urian var 
kommet rundt, vilde han være solgt, da mit 
Skud derfra kunde række Stranden paa begge 
Sider. Han havde heller ikke Hastværk. Der- 
med tog jeg en lang Sving indlands og nær- 
mede mig saa forsigtigt Næsset 1 Skjul af det 
høje Græs. Endelig kom jeg paa min Plads, 
men som Græsset havde skjult mig, saa skjulte 
det ogsaa den Blaa for mine Øjne, og ikke 
vidste jeg derfor, om han var paa Næsset læn- 
ger eller ej. Langsomt rejste jeg mig op, og 
rigtig, der var han helt ude paa Odden. Men 
Øjesynet var gjensidigt! Mester Pesets er ikke 
saa intelligent som hans Fætter Mikkel, men 
han overskuede dog i et Nu den hele Situation. 
Foreløbig var han i Sikkerhed, for Odden var 
udenfor Skudvidde, og jeg turde ikke avancere 
af Frygt for, at Græsset skulde tage ham bort 
fra mig, medens jeg fra min Post kunde be- 
herske begge Tilgangene til Næssét. Han løb 
op og ned Stranden derude, men stoppede just 
lidt udenfor Rækkevidde. Saa snudde han igjen 
og løb lige langt paa den anden Side, men 
uden at ville komme nærmere. Det Spil blev 
mig tilslut for kjedsommeligt, saa jeg besluttede 
at gjøre Eude paa det, koste hvad det vilde. 
Da han nu saa mig komme nærmere, forandrede 
ogsaa han sin Taktik, satte al sin Lid til sine 
rappe Fødder og haabede vel paa et Bomskud. 
I susende Firsprang forsøgte han at passere 
mig, men jeg var den heldige af os to og blev 
Pesets's Bane. Nu først gik det op for mig, 
at jeg igrunden havde begaaet en Dumhed. 
Hvorledes skulde jeg bringe ham hjem, uden at 
nogen fik se corpus deliett? I min Jagtfrakke 
har jeg en stor Lomme, som gaar fra den ene 
Side til den anden, og som tjener istedetfor en 
Jagttaske. Jeg stak Fyren i Lommen, men 
naturligvis vilde enhver undre sig over, hvad 
jeg førte paa, der kunde vanskabe min Figur 
saaledes.  Desuden, hvor skulde jeg flaa den i 
Logiet, saa ingen fik se det? Altsaa op af Lom- 
men igjen! Flaa den paa Stedet? Men jeg har 
flere Mil hjem, det er alt sent, og jeg maa 
være hjemme, til Kvældsmaaltidet for at und- 
gaa inkvisitoriske Spørgsmaal, og hvad det er 
det værste, jeg har intet at flaa den med uden 
en liden Pennekniv, da jeg havde lagt Tolle- 
kniven efter mig som ufornøden paa Fuglejagt. 
Det var dog den eneste Udvej, og den maatte 
prøves. Jeg arbejdede med Fortvivlelsens Hast, 
dog, det varmede ikke mine valne Fingre (det 
var en Sommerdag, men Sommer er, som be- 
kjendt, et meget relativt Begreb), og at flaa en 
Ræv med Pennekniv er ikke gjort i en Haande- 
vending. Endelig var det dog færdigt, Skindet 
pakket i en Avis og lagt saa fladt som muligt 
i Lommen, og Skrotten og Affaldet omhyggeligt 
begravet under nogle store Stene. —Ilsomt sty- 
rede jeg mine Skridt tilbage til vor Hytte paa 
Rookeriet, studerende ivrigt paa den ,Jagt- 
historie”, jeg vilde have at servere som Und- 
skyldning for min lange Udebliven og den totale 
Mangel paa Bytte. Men nu kommer det komiske; 
for da jeg saaledes skridtede afsted fordybet i 
mine Tanker, skræmtes jeg op af en auden Pe- 
sets, som sad oppe paa den høje Brink, der 
løber langs Stranden og ved Synet af mig opgav 
et langt klagende ,Huk!* ,Huk!* midt imellem 
et Bjæf og et Hyl. Den sad ikke tyve Skridt 
fra mig, men dens jammerfulde Stemme havde 
vakt min slumrende Samvittighed, og jeg skyndte 
mig, alt jeg kunde, forbi den. Den lod mig 
passere, men kort efter rejste den sig, løb langs 
Brinken jævnsides med mig, seende ned paa mig 
med sine skjæve Øjne, ynkeligt hylende og 
bjæffende. Hvad var Meningen med denne be- 
synderlige Opførsel? Var det den sørgende Mage, 
som lugtede sin henfarne Vens Skind 1 min 
Lomme, og nu som en Samvittighedens Furie 
forfulgte mig, anklagende mig for det uskyldige 
Blod, jeg havde udøst? Eller var det en nær- 
synt Elsker, som gjenkjendte sin Tilbedtes Par- 
fume, udstrømmende fra mig, der jeg paa flyende 
Fod hastede hjemover? Men hvad det var eller 
ej, Bæstet begyndte at blive mig besværligt, for 
dette holdt paa Mil efter Mil. Jeg tænkte paa 
Muligheden af at fejre mit Indtog i den lille 
Landsby af dJordhytter med min Anklager i 
Hælene. Skulde jeg med en grovkornet Lad- 
ning stoppe Munden paa den ubehagelige Hyler? 
Men det vilde lægge ny Brøde til den gamle! 
Kaste Skindet fra mig eller grave det ned? 
Men alt dette Arbejde, al denne Besvær og Angst 
for Intet! Situationen var yderlig tragikomisk, 
og havde det ikke været for den virkelig alvor- 
lige Del i den, skulde jeg sat mig ned og stor- 
leet over «en Tanke at blive jaget af en uselig 
Blaaræv, som en Forbryder med Detektiven i 
Hæleve. Jeg var endnu uvis om, hvad Valg, 
jeg skulde tage, da vi fik Hytterne i Sigte, og 
