rimeligvis Tæften af Hundene bragte min nys- 
gjerrige og selskabssyge Plageaand til at opgive 
Forfølgelsen. Rigelig Erfaring senere lærte mig 
nemlig, at et saadant Følgeskab er en ganske 
almindelig Ting, og at det simpelthen er for at 
fordrive Tiden. Dog, at skræmme en adstadig 
Naturforsker saaledes! Sveddrivende kom jeg 
hjem, men fortalte ikke om Ræven. Da det 
- var bleven mørkt, sneg jeg mig ud med en Æske 
Alun og Arsenik og gned Skindet ind dermed 
udenfor Hyttedøren. Først da jeg havde laaset 
det ped i Kufferten, følte jeg mig atter vel. 
Men tilbage til Ekspeditionen og Dag- 
bogen, hvor jeg i Anledning af Blaaræven, for- 
uden en Hentydning til den netop fortalte Hi- 
storie, finder følgende Notis fra Rejsen: , Blaa- 
ræve er forresten talrige her, og i hver Bugt 
ser vi flere af dem. Stundom staar de paa 
Stranden og bjæffer ad os, og igaar Nat holdt 
en et svare Spektakel ikke langt fra vort Telt*. 
Øens andet Landpattedyr er en rustfarvet Mark- 
mus (Arvicola rutila), der ligeledes er talrig 
overalt, ogsaa her paa Sydlandet, og baade 
igaarnat og nat besøgte de vort Telt. En for- 
vildede sig ned i Proviantkassen, men maatte 
lade sit Liv for det overflødige Maaltid, medens 
den anden aad halvt op en Snipe (Heteractilis 
imeanus), som jeg havde lagt tilside for senere 
Præparation. For 11 Aar siden var disse Smaa- 
dyr ukjendte paa Øen, og selv de ældste af 
Indbyggerne vidste aldrig af at have seet dem 
før. Men saa blev den almindelige graa Mus 
(Mus musculus) indført fra San Francisco med 
en Melladning, mens først for nogle faa Aar 
tilbage Markmusen viste sig. Da de Indfødte 
ikke kunde føre dem tilbage til nogen dem be- 
kjendt Import — uagtet Sandsynligheden er for, 
at den har været bragt over fra Kamtschatka 
med Dampskibet —, saa tror de, at de røde 
Markmus med den korte Hale nedstammer fra 
den langhalede graa Mus, som idet den slog sig 
paa Landlivet, forandrede sit Udvortes i en saa 
paafaldende Grad. Havde Darwin og Evolu- 
tionisterne ikke allerede seet Dagens lLuys, vilde 
de Indfødte paa Beringsøen havt Æren af den 
nye Verdensbetragtning!! Nu, efter nogle faa 
Aars Forløb, vrimler den hele Ø af disse Plage- 
dyr, som har besat alle Pladse fra Fjeldenes 
Højder til den myrlændte Tundra, og fra det 
Indre helt ud til Sjøkanten og de yderste Stene. 
Mednij er endnu fri, men de barnagtige Ind- 
fødte, som syntes, 2t det var et artigt Legetøj, 
anmodede om at faa nogen sendt over! Det er 
at haabe, at de vil lade sig nøje med Kaninerne, 
som de har faaet til Erstatning. 
Med god Vind stod vi ud fra Schipi- 
tsina Kl. 8, og for fuldt Sejl gik det nu syd- 
over. — Skrænterne langs Stranden blir højere, 
og mangesteds er de lodrette Styrtninger op til 
en 200 Meter høje, overalt bestaaende af den 
171 
samme lagede Bjergart. Jo nærmere vi kom- 
mer Øens Sydvestspidse, desto vildere og mere 
sønderrevet blir Klipperne, og Kap Manati 
(Stotschnoj Mys) selv, saaledes som jeg i en 
Fart skisserede det fra Baaden, er et Pragt- 
eksemplar af et knivskarpt og søndersplintret 
Forbjerg. 
Allerede nogen Tid før vi naaede dette 
Punkt, løjede Vinden af, ja syntes endog at ville 
gaa os imod. Sjøerne blev større og større, og 
da vi Kl. */y 10 forsøgte at klare Pynten og 
dreje om mod Nord, erklærede Folkene det for 
umuligt at komme længer, og at vi maatte vende. 
Dette var yderst ærgerligt, for Sjøen var ikke 
værre end paa en sædvanlig Søndagssejlads 
hjemme, og Vinden var stø. Desuden, Baro- 
metret steg fremdeles og lod saaledes forvente 
vestlig Vind, og endelig var Himlen klar, om 
der end i Øst og Nord hvilede Taagebanker paa 
Horizonten. Mit Forslag om, at vi skulde for- 
søge paa at krydse os op til Gavaruschkaja, 
da vi havde hele Dagen for os, vandt ikke Bi- 
fald, idet de erklærede ikke at forstaa sig paa 
at krydse. Men jeg var bestemt paa at forsøge, 
og saa tog jeg Grejerne selv i Haand. Det 
viste sig imidlertid snart, at vor Baad var en 
saa elendig Krydser, af det næsten gik os som 
Gutten, der kom forsent paa Skolen, fordi det 
var saa glat paa Gaden, at han kom to Skridt 
tilbage for hvert, han gik frem. Disse Aleuter, 
uagtet seks af de raskeste, er temmelig klejne, 
naar det gjælder at sejle, og med den tarvelige 
og stø Vind, vi havde, vilde de reve og holde 
Skjødet i Fingrene, saa Badaeff helt ynkeligt 
bad mig ,ninade! ninade!* (lad være, lad være!) 
da jeg gjorde Skjødet fast. Qg dog var Masten 
knapt ud af Lod. Ved Aarerne er de bedre, 
om end stundom noget lade, saa Roningen er 
meget ujevn. Da vi ved vort Krysningsforsøg 
ialfald havde opnaaet at vi fik se rundt om 
Næsset, foretrak de at tage til Aarerne. Som 
en Anerkjendelse og Opmuntring lovede jeg dem 
da, at de skulde faa stifte Bekjendtskab med 
Kobberkistens stærke Indhold, om vi kom frem 
til Gavaruschetschija ikvæld, hvilken Udsigt vakte 
stor Begejstring og utrættelig Roning, og da 
baade Sjø og Vind var mindre under Land, an- 
kom vi til vort Bestemmelsessted allerede KI. 
21|3. Sin Dram havde de ærlig og redelig for- 
tjent, og den fik de. 
Da vi nærmede os Landgangspladsen, saa 
vi en hel Flok Kobber (Hhoca vitulina) ligge 
paa en Sten. Her var de vant til at være 
uforstyrrede. Stedet er utilgjængeligt eller næ- 
sten saa fra Landsiden, og det var vel mere end 
tyve Aar, siden nogen Baad passerede her. Des- 
uagtet dumpede de allerede paa lang Afstand i 
Sjøen. En hel Kanonade aabnedes nu, men 
med et ganske ringe Resultat, for to ,Nerper* 
paa syv Rifler er neppe et korrekt Forholdstal. 
