dens Timer. 
over en vis Grændse, kan intet være at ind- 
vende mod en saadan Reform, da man alle- 
rede for længe siden har brudt med det 
Princip, at Timerne skal følge Solen aldeles 
nøie, nemlig ved Indførelsen af Middeltiden 
istedetfor den sande Tid. Da Tiden mellem 
to Culminationer af Solen ikke er ganske | 
lige lang hele Aaret igjennem, saa fyldest- 
gjør Solen ikke den første og vigtigste For- 
dring til en god Tidsmaaler, nemlig at gaa 
jevnt. I gamle Dage, da man ikke behøvede 
at være saa økonomisk med Tiden som nu, 
og da det ikke kom saa nøie an paa nogle 
Minutter, brugte man den sande Tid; naar | 
Solen stod i Meridianen, skulde Klokken 
uvægerlig være 12; men dette kunde ikke 
opnaaes uden ved, at man hyppig maatte 
rette paa Uhrene, da det ikke lod sig gjøre 
at faa noget Uhr til at gaa ujevnt netop 
paa samme Maade som Solen. Nutildags 
skrider Tiden aldeles jevnt hen; men Følgen 
er. at der bliver en Forskjel, Tidsjevningen, 
mellem den sande Tid, som Solen giver, og 
Middeltiden, som Uhrene viser; Solen staar 
i Meridianen indtil et Kvarter før eller efter 
Kl. 12, og Formiddagen kan blive indtil en 
halv Time længere eller kortere end Efter- 
middagen, saaledes som enhver kan se i Al- 
manaken. Det er først i dette Aarhundrede, 
at Middeltiden er bleven almindelig til dag- 
ligt Brug. I Paris blev den indført i 1816, 
efterat en Henvendelse desangaaende til Re- 
gjeringen allerede 20 Aar i Forveien, i Di- 
rektoriets Tid, var bleven uden Resultat. 
Arago fortæller, at man heller ikke i 1816 
var uden Betænkeligheder; Seine-Præfekten, 
som skulde sætte Reformen i Værk for de | 
offentlige Uhres Vedkommende, frygtede for, 
at Arbeiderne skulde finde sig brøstholdne 
ved at Middagen (d. e. Kl. 12) ikke faldt 
midt paa Dagen. Frygten viste sig imidler- 
tid at være ugrundet. Men hvem der var 
tilfreds med Reformen, var Uhrmagerne; før 
havde de havt et svare Bryderi med Kun- 
Men saalænge dette ikke gaar | 
for de reisende være vel dyrt kjøbt. 
| vidt Indførelsen af en Fællestid har været 
derne, som klagede over, at Uhrene ikke 
stemte med Solen; naar Uhrmagerne paa- 
stod, at det var Solens Skyld, saa vilde Pu- 
blikum ikke tro dem. 
Den Ulempe, som følger med den oven- 
| for omtalte Forandring, at benytte en fælles 
Tid for et helt Land, bestaar altsaa kun 
deri, at den allerede før existerende Uover- 
ensstemrnelse mellem Solen og Klokken bli- 
ver forøget, ialfald paa visse Tider af Aaret. 
Længere end til en vis Grændse kan man 
selvfølgelig ikke lade Uoverénsstemmelsen 
| gaa; om saaledes Solen skulde staa op om 
Morgenen og gaa ned ved Middagstid, eller 
staa op om Eftermiddagen og gaa ned ud 
paa Natten (efter Uhret), saa vilde Lettelsen 
Hvor- 
paatænkt for vort Land, er ikke Nedskrive- 
ren af disse Linier bekjendt; egentlig paa- 
trængende nødvendig kan den vel neppe 
siges at være. Men om noget Krav i den 
Retning skulde reise sig, maa man naturlig- 
| vis paa Forhaand have klargjort sig, hvor- 
ledes Forholdene vil stille sig for de for- 
skjellige Dele af Landet. Det er Hensigten 
med de følgende Linier at fremstille dette. 
Ved Valget af Normaltid for vort Land 
kan der neppe blive Spørgsmaal om andet 
end Christiania Tid. Det mest rationelle 
vilde være at beregne, hvad man kan kalde 
| Rigets Tyngdepunkt i Henseende til Befolk- 
ningen. Nøiagtigt kan dette ske derved, at 
| man multiplicerer hvert Prestegjelds Folke- 
mængde med Hovedkirkens Længdeforskjel 
fra en vis Meridian (f. Ex. Christianias), idet 
| man giver østlig og vestlig Længde modsat 
Fortegn; divideres Summen af de saaledes 
fremkomne Produkter med hele Rigets Folke- 
mængde, saa faar man Tyngdepunktets Læng- 
deforskjel fra Christianias Meridian. Et Over- 
slag, udført paa lignende Maade for Amterne 
og Byerne, viser at Tyngdepunktets Meridian 
ligger meget nær 1 Grad vestenfor Christi- 
ania; men den dertil svarende Tidsforskjel, 
