1) 
gjennem de Hundreder af Mile, mange af 
dem vandrer. 
Det første Spørgsmaal, nemlig om Aar- 
sagen til Fuglenes regelmæssige Træk, har 
gjennem Tiderne faaet forskjellige Svar, og 
endnu den Dag i Dag har man ikke kunnet 
enes om det. Middendorf tror, at Fuglene 
er i Besiddelse af en sjette, magnetisk Sans, 
ved Hjælp af hvilken de lige saa ufejlbart 
kan slutte sig til Retningen mod Nord som 
vi Mennesker ved Hjælp af Magnetnaalen, 
og denne Antagelse bygger han paa den 
Kjendsgjerning, at Hovedretningen af Fug- 
lenes Træk i Europa gaa mod NO, i Øst- 
Asien mod NV, at den altsaa peger hen mod 
den magnetiske Pol i Taimyrlandet. Denne 
Theori har ikke vundet Tilslutning, fordi det 
er aabenbart, at hvis Fuglene havde et saa- 
dant Kompas inden i sig, vilde de udenvi- 
dere stige tilvejrs og sætte Kurs for den 
Egn, hvor de skal ruge. Men dette har vi 
seet ikke er Tilfældet, idet deres Trækveje 
ofte gaar i V-Østlig Retning eller omvendt. 
Desuden, selv om Muligheden af en saa- 
dan sjette Sans ikke i og for sig kan be- 
nægtes, er det altid misligt at ty til en 
Forklaringsgrund, som — ret beseet — ikke 
er nogen Forklaringsgrund, da den ved at 
forudsætte noget for os ufatteligt kun giver 
Anledning til nye Spørgsmaal, som vi ikke 
kan besvare. Andre har ment, at Fuglene 
om Vaaren drages mod Norden af Lyset, af 
den længere Dag. Atter Andre har i Luft- 
strømningerne seet de ledende Aarsager. 
Kort, det har ikke manglet paa Forsøg paa 
Svar, det ene mangen Gang eventyrligere 
end det Andet. 
Der gives imidlertid to Anskuelser, som 
har samlet et større Antal Tilhængere om 
sig, og som staar hinanden stik modsatte. 
Den ene Lejr mener, at det hele indskræn- 
ker sig til en blot og bar Erfaringssag, at 
de gamle Fugle, naar de øver sine Unger i 
at flyve, ogsaa giver dem et Kursus i Geo- 
grafi, ved direkte Meddelelse lærer dem de 
| EFrlen, som lever af dem, fulgte med. 
Tegn, de skal agte paa for at komme til 
Kundskab om Vinterens Nærmelse, under- 
viser dem i den Retning de skal følge og 
meddeler dem sine Erfaringer fra tidligere 
Rejser. Modstanderne søger Forklaringen i 
et ufejlbart og oprindeligt Instinkt, som uden 
Fuglens Vidende og Vilje uvilkaarligen dri- 
ver den, om Høsten mod sydlige, om Vaaren 
mod nordlige Egne. Men medens den første 
Hypothese er uantagelig, fordi den ikke er 
istand til at forklare alle Fuglevandringens 
Fænomener, hjælper den anden os endnu 
mindre, fordi den sætter os noget endnu 
gaadefuldere — Instinktet, den blinde Na- 
turdrift — i Stedet for det gaadefulde, den 
skulde forklare. 
Naar vi nu skal forsøge paa at besvare 
de Spørgsmaal, som vi fremsatte i Begyn- 
delsen af denne Opsats, kommer vi lettest 
til Maalet ved at tænke os tilbage til Isti- 
den, den Tid, da Europa var opfyldt af 
uhyre Isbræer, da antageligvis store Stræk- 
ninger, som nu er Havbund, bedækkedes 
med Is og Sne, og omvendt et isfyldt Hav 
dækkede store Strækninger, hvor nu Skove 
| og dyrkede Marker indtager dets Plads. 
Selvfølgelig var dengang Europas Fuglever- 
den ikke rigere end Egnene henimod Nord- 
polen nu for Tiden med deres evige Is, og 
et til det tempererede Europas nuværende 
Fauna svarende Fugleliv fandtes dengang 
først i Nordafrika. Alt eftersom nu Klimaet 
forbedrede sig, og Isbræerne smeltede ind 
| og blev mindre, trængte den nærmest bo- 
ende Fugleverden efter mod Nord. Lad os 
for Simpelheds og lettere Forstaaelses Skyld 
tage en enkelt Art eksempelvis for os, og 
lad os da vælge en af vore almindeligste og 
bekjendteste Smaafugle, Linerlen. Altsaa, 
Klimaet blev mildere; et yppigt Plantedække 
fulgte de tilbagegaaende Bræer; Insekter 
udbredte sig eftersom Landet grønnedes og 
Men 
med den indtrædende Vinter forsvandt In- 
sekterne og Erlerne havde intet at leve af. 
