Kartet Fig. 1 for os, vil straks Trækruterne 
fra Spitsbergen over Beeren-Eiland til Norges 
Nordkyst og fra dette Lands Vestkyst til 
Skotland, ligesom Vejen fra Grønland over 
Island og Færøerne til Skotland være iøjne- 
faldende ved de lange Havstrækninger, hvor- 
over tildels skrøbelige Smaafugle uforsagt 
trækker hvert eneste Aar. Hvorledes er det 
muligt, saa spørger man, at den ovenfor an- 
tydede Maade. for Fugletrækkets Opstaaen 
kan finde nogen Anvendelse for disse Træk- 
vejes Vedkommende ? 
Her har man kaldt nogle geologiske 
Hypotheser tilhjælp. Som jeg tidligere har 
omtalt, havde sandsynligvis ikke Land og 
Hav i Istiden samme Udbredning og indbyr- 
des Forhold som nuomstunder. Antager vi paa 
Fig. 2. 
500 Favne. 
Too 
hosstaaende Kart (Fig. 2) 500 Favnes Linjen 
som Kystlinje, vil vi se, at Atlanterhavet den- 
gang var delt 1 to adskilte Have ved en bred 
Landtunge, der forbandt Skotland med Grøn- 
land, og paa hvis Ryg Island og Færøerne 
«E 
skjød sig op som højtragende Alpepartier, 
medens Nordsøen var tør. Fremdeles bliver 
vi var, at Beeren-Eiland kun er en højtra- 
gende Fjeldtop lige ved Kysten af et Land, 
der forbandt det nordlige Norge med Spits- 
bergen. Langs med de her optrukne Kyst- 
linjer udbredte dengang de forskjellige Ar- 
ter sig, og efter det forhen udviklede, blev 
disse da ogsaa de Veje, de kom til at trække 
Høst og Vaar. Lidt efter lidt sank denne 
Del af Jordoverfladen. Landenes Omraade 
indskrænkedes mer og mer. Større og større 
Strækninger forsvandt i det overskyllende 
Hav. Denne Sænkning skede imidlertid 
yderst langsomt, saa langsomt at den enkelte 
Generation af Trækfugle ikke saa nogen For- 
andring; men lidt efter lidt svandt det faste 
Land under deres Fødder. Hvor der før 
var sammenhængende Land, ragede nu kun 
Højderne over Vandfladen og dannede en 
Række Øer, henover hvilke de trækkende 
Skarer drog fra den ene til den anden (se 
100 Favnes Linjen paa Kartet), indtil ogsaa 
Øerne forsvandt og kun Island, Færøerne og 
Beeren-Eiland laa tilbage. Tusinder af Aar 
har denne Sænkning medtaget, Tusinder af 
Generationer har passeret de samme Veje; 
den nedarvede Vane fører dem paa den 
urgamle Trækvej, selv efter at dennes Grænd- 
ser er sunket i Havets Skjød. Her maa man 
imidlertid tage en Ting i Betragtning, som 
letter Fuglen at holde sig paa den rette Vej, 
og det er, at den, naar den flyver over en 
større Havstrækning, sætter højt tilvejrs, 
hvorved det i Forening med Fuglenes ud- 
mærkede Synsevne bliver den muligt at over- 
skue uhyre Vidder, saa at den Strækning, 
hvori den ikke ser Land, bliver forholdsvis 
kort. 
Lad os se, om det her sagte finder Be- 
kræftelse andetsteds. Ved at betragte Kar- 
tet over Vandreruterne i Europa vil vi let 
blive opmærksom paa, at Trækfuglene kun 
passerer Middelhavet paa enkelte bestemte 
Punkter, og sammenligner vi disse Linjer 
