Skjøn opgav Skovarealet i disse to Fogderier 
til 26a 27 [] Mil (se Amtmand Meinichs Fem- 
aarsberetning for Tidsrummet 1866—1870). 
Sluttes. 
Noget om Fuglenes Vandringer. 
Af Leonhard Stejneger. 
(Sluttes fra Pag. 8). 
I mange Henseender kan det imidlertid 
synes gaadefuldt, hvorledes Søtrækfugle kan 
komme til at trække over store Landstræk- 
ninger, naar vi antager som Regel, at Træk- 
ruterne betegner den Vej ad hvilken Arten 
oprindelig er vandret ind i et Land, idet 
saadanne Fugle selvfølgelig kun har fulgt 
Kysterne under sin Udbredelse. 
Vi maa her erindre, at naar Jordens | 
Overflade sænker sig ned under Havets 
Niveau paa et Sted, vil nyt Land stige op | 
af Havet paa et andet Sted. Vi ved af en 
Mængde geologiske Vidnesbyrd, at 1 en tid- 
ligere Jordperiode strakte det nordlige Ishav 
sig helt ned til det kaspiske Hav og til 
Østersøen og den finske Bugt. 
Tid har de mellemliggende Dele af Rusland 
hævet sig op over Havet. 
Vi tager atter Kartet Fig. 1 (Pag. 6) over 
Vandreruterne for os og betragter Vejene 
C og D. Det vil da snart være os klart, at 
I den senere 
disse betegner Retningen af gamle Kystlinjer, 
dengang Østersøen og dengang det kaspiske 
Hav stod i Forbindelse med Ishavet. Selv 
efter at Havbunden var blevet tørt Land 
drog Søfuglene langs den gamle Kystlinje 
paa Grund af den nedarvede Tradition, og | 
vi tør med temmelig Sikkerhed heraf slutte, 
at hvor Søfugles Trækveje gaar over 
ninger, antyder de en fordums Kyst- 
linje af et nu tørlagt Hav. 
Vi har saaledes i det her udviklede ikke 
alene faaet Svar paa vore Spørgsmaal om 
Aarsagen til Fuglenes Træk og Grunden til, 
at de er istand til at holde Ruten paa sine 
| i Geologien tidligere fremsatte Teorier. 
Trækveje, men vi har ogsaa seet, at Orni- 
thologien har kunnet træde til og bekræfte 
Der 
er herved givet os et Vink, om i hvor nær 
Forbindelse Naturvidenskabens Grene staar 
til hinanden, om hvor vigtigt det er, ikke 
at tabe denne Forbindelse af Sigte. Lad os 
f. Ex. tage for os den Trækvej, som fra det 
| sydligste Norge fører over til Englands 
Østkyst. Hele Nordsøen, hørte vi, har 
engang været Landjord, der imidlertid lidt 
| efter lidt bedækkedes af Vand, alt eftersom 
Jordens Overflade sank. Vi slutter nu af 
det foregaaende, at der hvor denne Trækvej 
gaar, i forsvundne Tider netop har været en 
Kystlinje. Betragter vi derpaa Dybdekartet 
Fig. 2. (Pag. 7) vil vi se, at Trækvejen mærkelig 
nøjagtigt følger Linjen for 40 Favnes Dybde, 
straks søndenfor hvilken den bekjendte Dog- 
gersbank ligger. Viser altsaa, at vi er paa 
ret Spor. Nu er det af det tidligere udvik- 
lede selvsagt, at en saadan Trækvej ikke 
| kan nedarves gjennem Slægtled og derved 
ogsaa 1 Fremtiden følge Løbet af den sunkne 
Kystlinje, uden at denne har været stille- 
staaende gjennem lange Tidsrum. Vi tør 
derfor i denne Trækvejs Beliggenhed se et 
Vink om, at Sænkningen af den nuværende 
Nordsøes Bund sandsynligvis ikke er fore- 
gaaet jævnt, men at den har havt en lang- 
varig Stansning, den Gang Bunden laa omtrent 
40 Favne højere end nu. 
Vi er saaledes kommet til det Resultat, 
at Fuglene vistnok følger sine Veje i Kraft af 
et Slags Instinkt, men ikke en ubøjelig, 
uforklarlig og oprindelig Naturdrift. 
I og for sig er dog den nedarvede Slægts- 
| vane ikke fyldestgjørende Forklaringsgrund, 
større sammenhængende Landstræk- | 
idet den alene ikke vil være istand til at 
| føre det unge, isolerede Individ paa den 
rette Vej. ,Ligesaalidt som Ungerne uden 
videre finder deres Næring og kan skjelne 
eller synge og flyve, men maa lære alt dette, 
og da fordetmeste af deres Forældre, lige- 
saalidt har de i Begyndelsen Kundskab om 
% 
