deres Holdepladser og Trækruter. 
Steder omkring Redet at kjende og indpræ- 
ger sig disse, derpaa andre nærliggende, der 
ligeledes skaffer dem Næring: og saaledes 
opnaar de i kort Tid Kundskab om de Loka- 
liteter overhovedet, hvor de liker sig bedst, 
og hvor de finder Næring. Deres paa denne 
Maade opstaaede Stedsans, d. e. deres Sted- 
hukommelse eller deres Lokalkjendskab, er 
dog ikke altid tilstrækkeligt paa Trækket, 
og deraf kommer det, at netop de unge 
meget oftere end de gamle og erfarne Fugle 
mister de normale Veje og forvilder sig. 
Saadant hænder meget sjeldnere med saa- 
danne Fuglearter, som trækker 1 store ord- 
nede Selskaber, hvor de gamle anfører Toget, 
og de unge kun behøver at følge, end med 
dem, hos hvem gamle og unge trækker hver 
for sig eller kun i smaa Sværme eller enkelt- 
vis. Hos disse sidste er de unge Fugle 
alene henviste til deres egen Lokalkjendskab, 
som de tidligere har erhvervet sig, og efter 
hvilken de nu maa vælge sin Vej. Om de 
nu herved ikke altid slaar ind paa den bedste 
Vej, vælger de dog for det meste en ikke 
aldeles ugunstig, og kommer da maaske allige- 
vel tilrettes.* (Palmén). 
Vi søger saaledes Løsningen af dette 
interessante Spørgsmaal i en delvis Forbin- 
delse af begge de tidligere stridende Teorier, 
og vi mener, at Sandheden ogsaa her, som 
saa ofte ellers, ,ligger i Midten*. 
end indrømme, at det her fremstillede heller | 
ikke er andet end en Hypothese, en begrun- 
det Formodning, tør vi dog slutte, at den 
ligger Sandheden nærmere end nogen af de 
tidligere, fordi den er istand til at give til- 
fredsstillende Forklaring paa en større Fler- 
hed af de Fugletrækket ledsagende Fænome- 
ner, og fordi dens Modtagelighed for Udvik- 
ling og Berigtigelser giver Haab om, at den 
ved senere Forskningers Hjælp vil være istand 
til at forklare dem alle. 
Gjennem 
det daglige Liv lærer de først de nærmeste 
Maa vi | 
| 
|wv 
Jeg kan ikke slutte denne korte Frem- 
stilling af Fuglenes Vandringer uden at omtale 
en Strid, som man forlængst troede bilagt, 
men som atter er blusset op og nu staar 
paa Dagsordenen. 
I 1858 siger Nilsson i sin Skand. Fauna, 
Foglarna, I P. 259: ,Men hvorfor være vidt- 
løftig! Ingen Ornitholog i Europa eller. 
Amerika findes nu mere, som ej anser Be- 
retningen om Svalens Vintersøvn i Mud- 
deret paa Bunden af et Vand for en urime- 
lig Opdigtelse.* Desuagtet dukker den gamle 
Historie om Fugle, som overvintrer (hiberne- 
rer) paa Bunden af Søer, i hule Træer, i 
Jordhuier osv. stadig frem igjen. Afdøde 
Professor Sundwall udsatte i 1850 Præmie 
for Indbringelse af Svaler, der bevislig var 
hentet op af Vandet. Han fik kun Breve, 
ingen Svaler. Men af disse Breve, der hid- 
rørte fra troværdige Mænd, som dyrt for- 
| sikkrede, selv at have seet Svaler trækkes 
op af Vandet med Isnot, lod det sig tilfulde 
godtgjøre, at det hele beroede paa en Fejl- 
tagelse, idet Beretterne havde forvekslet 
Fossekallen med Svaler. I det engelske 
,Nature* 1877 findes nogle smaa Skjærmyds- 
sler mellem Modstanderne i denne Sag, men 
hvad der for Alvor har bragt den frem, er 
at Elliot Coues, den bekjendte og ansete 
amerikanske Ornitholog 1 sin ,Birds of the 
Colorado Valley* (1879) har optaget den til 
Diskussjon og forsaavidt støttet den, som 
han erklærer Beviserne for Beretningernes 
objektive Sandhed uomstødelige. Her er hans 
egne Ord: 
sRettroenheden i denne Sag er, at Svaler 
aldrig flyver ned i Gytjen og ligger der i 
Dvale, fordi de ikke er istand dertil. Men 
det er altid farligt at lade Fortidens opsam- 
lede Kundskaber ude af Agt, og det er aldrig 
| klogt at tale om det umulige udenfor Mathe- 
| matiken. 
Hvad der vanskeligst lader sig 
antage eller forklare, er Pludseligheden i 
den paastaaede Overgang fra en høj Grad 
af Livlighed til den dvalelignende Tilstand 
