Naar man undtager Øst- og Vestgrændsen 
for det varme Vand, saa finder man, at om 
Sommeren Temperaturen i Regelen aftager 
med Dybet, raskest i de øvre Lag. Under Nul- 
grad-Isothermen synker Temperaturen særdeles 
langsomt, og i de dybere Lag, med Temperatur 
— 19, aftager den blot med nogle Tiendedels 
Grader Ved det 
vestlige Norges og Spitsbergens Kystbanker 
derimod synker Temperaturen først med Dybet, 
for flere hundrede Favne, 
indtil den naar et vist Minimum, for derpaa 
Der findes alt- 
saa et koldere Vandlag mellem to varmere. 
I Vest, bortimod Grønland og Jan Mayen, har 
vi ligeledes et Minimum (paa indtil — 1,89) i 
en ringe Dybde (omtr. 50 Favne), derpaa sti- 
ger igjen Temperaturen med Dybden, til den 
atter at stige indtil Bunden. 
DE 
naar et Maximum af mellem — 1" og 09% ja | 
endog noget derover, for saa atter at aftage 
til Bunden. 
Af de faa Iagttagelser, der foreligger fra 
Vintertiden, fremgaar det, at Temperaturen 
i en Dybde af under 100 Favne paa det nær- 
meste holder sig uforandret hele Aaret igjen- 
nem. Fremdeles fremgaar det af Iagttagelserne, 
at Overflade-Vandet om Sommeren overalt er 
varmere end Vandet i 100 Favnes Dybde. Om 
Vinteren derimod er Vandet i Overfladen paa 
begge Sider af Havet, nemlig paa de norske 
og islandske Banker og i Grønlands Polarhav, 
koldere, medens det midt imellem, ude i Havet, 
er noget varmere, i alle Fald ikke koldere, end 
Vandet i 100 Favnes Dyb. Aarsagen til dette 
Forhold er de om Vinteren herskende kolde 
Vinde fra Land, der afkjøler den nærmest Lan- 
det liggende Havoverflade, medens Afkjølingen 
kun langsomt forplanter sig til Dybet. Det 
ovenfor omtalte Varmeminimum om Sommeren 
mellem Overfladen og 100 Favnes Dybde er 
paa samme Maade en Rest af Vinterens Virk- 
ning paa de tilgrændsende Land og Ismasser, 
er Indvirkning, der forsvinder i det aabne Hav. 
Af flere Forhold, som det vilde føre os for 
vidt her at gaa nærmere ind paa, fremgaar 
det, at i Almindelighed Havet ikke fryser til om 
Vinteren der, hvor der 
et øvre Lag paa 100 Favne af varmt Vand. 
Vistnok fryser Fjordene paa Vestkysten af Spits- 
bergen til, men dette skyldes Indvirkningen af 
det særdeles kolde Land og Drivisen 
Tilslut behandler Forf. ganske kort Strøm- 
forholdene og benytter til denne Undersøgelse 
om Sommeren findes 
ogsaa Hr. Tornøes kemiske Arbejder. Disse 
Studier er endnu ikke kommet til nogen Af- 
slutning, men af de korte Antydninger, der 
gives, synes det at fremgaa, at Professorens 
Betragtningsmaade vil komme til at kaste et 
nyt Lys over og væsentlig udvide vort Kjend- 
skab til de fysiske Love, hvorefter Bevægel- 
serne i Havet foregaar. Den udførligere Frem- 
stilling vil senere udkomme som en Del af 
Generalberetningen. 
Mindre Meddelelser. 
Nordtysklands Jordbund. Den nordtydske 
Slette som ogsaa Jylland og de danske Øer 
bestaar af, hvad Tydskerne i Almindelighed 
kalder det nordiske Diluviuum. De Jordarter, som 
sammensætter dette, er temmelig forskjellige. 
Den vigtigste er ,der Geschiebelehm* (Geschiebe 
betyder Stenblokke) eller, naar den er kalkhol- 
dig, »der Geschiebemergel*. Dette er en Slags 
Ler, som er mer eller mindre opblandet med 
Sand, Grus og større, gjerne afrundede Stene. 
Alle Bestanddelene i Almindelighed 
hulter til bulter om hverandre uden nogen 
Orden. Andre Jordarter i Diluviet er Sand, 
Grus og Ler, der ligger å tydelige Lag, saa de 
utvivlsomt har været udsat for Vandets Paa- 
virkning. Det mest særegne ved det nordiske 
ligger 
Diluvium er, at saa godt som alle de Stene, 
man finder i det, ikke skriver sig fra fast 
Fjeld i de Egne, hvor det optræder, men fra 
nordlige Egne, en stor Del fra Skandinavien. 
Geologerne i Kristiania og Stockholm har ofte 
faaet opsendt Prøver af Stene fra Danmark 
og Nordtyskland og har i mange Tilfælde 
ganske bestemt kunnet paavise, at den og den 
Sten er fra det og det Sted, f. Eks. fra 
Fredriksværnskanten, fra Kristianias nærmeste 
Omegn, fra Dalarne, fra Gottland, fra Skaane 
Af disse Grunde er det, at dette 
i Modsætning til andre Jordarter, 
Ob V6 
Diluvium 
der ogsaa har været nævnt med samme Navn, 
kaldes det mnordiske.. Bergarternes fremmede 
Natur er ofte saa paafaldende, at Almuen i 
Tyskland kalder større hidhenhørende Stene, 
der undertiden træffes fritliggende, for ,Hitte- 
børn* (Findlinge). Den, som først har givet 
en fyldestgjørende Forklaring af disse Dan- 
nelsers Oprindelse er Professor Torell i Stock- 
