Spørger man nu, hvorledes det da er 
gaaet til, at denne Skov er bleven ødelagt, 
saa at der enten ikke eller saagodtsom ikke 
findes Spor deraf tilbage, saa ligger Svaret 
nær nok for Den, der har noget nærmere 
Kjendskab til, hvorledes Skoven her i Lan- 
det — som ogsaa ialmindelighed andetsteds 
— fra umindelige Tider har været behandlet 
og ogsaa for en stor Del fremdeles behandles 
af Befolkningen, — en Behandlingsmaade, 
der næsten lige til den sidste Tid synes 
ligesom beregnet paa at udrydde Alt, hvad 
Skov kan kaldes. Jeg skal i denne Hen- 
seende isærdeleshed erindre om følgende 
ødelæggende Behandlingsmaader af Skoven. 
1. Skovbrand, for hvilken ingen Del 
af vort Lands Skove er gaaet fri, medens 
de fleste Strækninger endog gjentagne Gange 
have været hærjede deraf. Det har endnu 
ikke lykkets nærværende Forf. at finde en 
eneste lidt større Skovstrækning mellem Lin- 
desnæs og Nordkap, hvor ikke de forkullede 
Stubber eller andre forkullede Levninger, 
eller , Fleinfurrer*, eller énsaldrige Ungskov- 
partier, have leveret Beviset for, at Stræk- 
ningen har været brændt. Denne, hele Lan- 
dets Opbrænden — som man godt kan kalde 
det — er for den allerstørste Del alene be- 
virket ved Uvorrenhed af Jægere, Fiskere 
og isærdeleshed Jæterne; og der er ved den 
frugtbare Skovbunds Fortæren af Branden 
antagelig gjort en ganske anderledes stor 
Skade paa vore Skove, og navnlig paa deres 
Reproduktionsevne og Væxterlighed, end ved 
al den Hugst, der lige siden Landets første 
Bebyggelse er foretaget i samme. Mest øde- 
læggende er saadan Skovbrand i Fjeldegnene, 
hvor baade Jordsmonnet er grundt og let 
fortæret af Branden, og hvor de opkommende 
Træplanter stadig gaa ud, naar de ere be- 
røvede det Ly af ældre tæt Skov, som de 
der absolut tiltrænge. 
2. Risbrydning. Under den her i 
Landet som Følge af Sultefodringssystemet 
næsten hver Vinter allerede i Februar og 
35 
Marts indtrædende Fodermangel har det fra 
gammel Tid af været almindeligt for saa- 
godtsom hele Bygdelag at drage tilfjelds og 
bryde Birkeris paa Skareføret. Dette foregik 
især tidligere, men ogsaa hyppig den Dag i 
Dag, saaledes, at man for bedre at komme 
til Riset huggede Træet om og lod det ligge 
paa Marken at raadne, medens en 1 til 3 
Alen høi Stubbe, altefter Sneens (Skarens) 
Høide paa den betræffende Aarstid, blev 
staaende igjen paa Roden. Derved dræbtes 
denne, saa at den ikke kunde skyde nye 
Rodskud; og da hele store Strækninger paa 
én Gang behandledes paa denne, den mest 
ødelæggende af alle de Maader, hvorpaa en 
Skov kan mishandles, og det endog ofte saa- 
ledes, at der ikke blev staaende et Træ igjen 
paa Strækningen, saa vilde Risbrydningen 
for sig alene være tilstrækkelig til at for- 
klare det Meste af den heromhandlede Af- 
skovning i vore Fjeldtrakter, uden at man 
behøvede at tænke paa de andre Maader, 
som have medvirket til samme. Jeg har 
selv i Valders for blot 18 Aar siden (f. Ex. 
i Rogne og Voldbo Sameie) seet hele Lier 
fulde af saadanne tørre, 1—21/, Alen høie 
Stubber efter sammenhængende Birkeskov, 
der saaledes blot i Løbet af nogle faa Aar 
var bleven forvandlet til ,Snaufjeld*. 11876 
| fandt jeg 1 Sollien store Masser af Birkeskov - 
liggende paa Jorden at raadne efter den af 
Fodermangelen samme Aars Vinter og Vaar 
dersteds almindeligt foranledigede Rishugst, 
allermest i den selve Gaarden Sollien til- 
hørende Skov, men ogsaa andetsteds. 
3. Før i Tiden brugte man ogsaa ved 
Rypefangsten at anbringe Snarerne i lange 
Gjærder, som dannedes af de hele, ligeledes 
paa høi Sne omhuggede Birkestammer, istedet- 
for at dertil nu kun benyttes smaa Riskviste, 
som brydes paa staaende Skov. Udentvivl 
har den nævnte gamle Maade at fange Ryper 
paa ogsaa i det sydlige Norge havt sin ikke 
uvæsentlige Andel i Birkeskovens Forsvin- 
den. At saa har været Tilfældet i Nordland 
